Хедвиг Курт Малер
Тайната на замъка Тройенфелз

Превод от немски: Стоян Дончев, 1994

chitanka.info

Първа глава

Бурята бушуваше над гори и поля, огъваше и най-големите дървета, разтърсваше безлистните им клони, събаряше и чупеше по-младите стволове.

Подобна буря, която неудържимо носи дъжд, за да залее земята, не е приятна за тези, които са навън. Шофьорът на елегантния автомобил с мъка си пробиваше път през настръхналата гора. Ураганът сякаш бе устроил адски концерт в нея. Пътят се виеше кален и хлъзгав. Автомобилът пълзеше бавно и предпазливо нагоре; в мрака тук-там се изпречваше рухнал дънер.

До шофьора седеше слуга, който често трябваше да слиза, за да отстранява препятствията. Веднъж дори и шофьорът трябваше да напусне мястото си, за да отместят тежък ствол, който слугата не можеше сам да помръдне.

— Всички дяволи са дошли от преизподнята — каза шофьорът.

— Истински пъкъл — отвърна слугата.

И двамата плахо погледнаха към автомобила, който чакаше на пътя. На прозореца на купето се показа бледо мъжко лице, от което гледаха две мрачни очи. Когато стволът бе отместен, автомобилът отново тръгна напред. Скоро той излезе от гората и пое пътя, който се изкачваше към планината.

Там горе се намираше замъкът Тройенфелз.

Огромният му силует се издигаше със своите укрепления и кули, с еркерите и колоните, устремен към облачното небе, и едва, едва осветяваше околността.

Сякаш израсъл от приказките, замъкът Тройенфелз не издаваше никакви признаци на живот. Човек лесно би го взел за обиталище на змей, в което е затворена омагьосана принцеса.

Но автомобилът нарушаваше това впечатление. Той съвсем не подхождаше на замъка. В епохата на автомобилите вече няма романтика.

Бурята напразно се силеше да събори гиганта. Дебелите и яки зидове бяха устояли на много бури и векове нехаеха в такова адско време.

Когато автомобилът стигна билото на планината, шофьорът изсвири два път с клаксона, използва едно малко затишие на бурята, която продължаваше дивия си концерт. След този сигнал замъкът изведнъж се съживи. Електрически лампи хвърлиха силна светлина върху откритото стълбище и просторната площадка пред него. Високите двукрили врати се отвориха и откриха голямото преддверие на замъка, което също беше осветено. Светнаха някои прозорци, засноваха сенки на забързани хора. Но всичко ставаше някак тайнствено и безшумно. В преддверието се тълпяха слугите в очакване на господаря. Те бяха облечени празнично, но по бледите им загрижени лица не личеше никаква радост. Всички се взираха към отворените врати. Най-отзад, до стълбите, които бяха широки и внушителни и водеха към горните етажи, стоеше мадмоазел Пердюноар изблещила очи от страх, а лицето й бе изкривено от злоба. Мадмоазел беше гувернантка на малката контеса Гилда, единственото дете на Харо Тройенфелз.

Графът бавно и уморено излезе от автомобила. Човек би помислил, че е един грохнал старец, а графът бе едва тридесетгодишен. Той изкачи стълбището и се озова в силно осветена зала.

Винаги когато се бе връщал след дълго отсъствие в замъка, прислугата го посрещаше с радост и симпатия. Днес всички бяха занемели. Лицето му — красиво, мъжествено, благородно — страшно пребледня, когато видя, че го посрещат уплашени хора. Страдалческите бръчки около устните му, които свидетелстваха за тежка душевна борба, станаха още по-дълбоки, а погледът му се съсредоточи напред, в някаква невидима точка.

До ушите му достигна шепот, който навярно означаваше поздрав. Неосведоменият би помислил, че се намира на траурно събиране. Посрещачите поглеждаха плахо вкамененото лице на своя господар. Те го помнеха по-друг, блестящ и жизнерадостен, какъвто го обичаха и уважаваха.

Но сега той беше неузнаваем — след всичко, което се случи в замъка Тройенфелз.

Техният господар не стоеше вече пред тях като гордо изправена внушителна личност. Високата му фигура бе превита от жестока участ — или от непоносим грях.

Никой не можеше да каже с увереност дали грехът или съдбата бяха превили тази горда глава. Дори и съдиите не успяха да хвърлят светлина върху тайнственото произшествие, което превърна Тройенфелз в дом на скръбта. Граф Харо току-що бе освободен от предварителния арест, в който бе прекарал няколко дълги седмици. След проточилото се следствие той бе освободен поради липса на доказателства. Виновността му бе почти тъй мъчно доказуема, както и невинността му.

По липса на доказателства!

Това можеше ли да бъде действително оправдание? Ясно личеше — граф Тройенфелз влачеше още след себе си веригите, които не можаха да му смъкнат.

В началото гордо и упорито отхвърляше всички обвинения. По време на следствието, което разклати нервите му с все по-безспорните доказателства за неговата вина, той ставаше все по-мрачен и убит. Не можеше да разбере защо не вярват на думите му, с ужас гледаше как се трупат все по-нови доказателства срещу него.

Колко страшни дни преживя, докато се примири с неизбежното!

Ужасната присъда непрекъснато звучеше в ушите му. Всъщност нито го осъдиха, нито го оправдаха. Но всеки, който го срещнеше, би си помислил: „Ти сигурно си виновен, но по щастливо стечение на обстоятелствата се отърва от ръцете на палача.“

И тази мисъл му тежеше като кошмар.

Никой не се осмеляваше да вярва в неговата невинност. Бяха налице причини за престъплението, в което го обвиняваха, но никой не дръзваше да потвърди, че е невинен.

Обвиняваха граф Харо в убийство на графиня Алис, младата му жена.

Малцина плакаха за хубавата, но капризна и нерядко зла графиня. Тя беше от онези разглезени и своенравни жени, за които думите: „Всичко, което ми харесва, е позволено“, бяха ръководно правило. За себеподобните смяташе, че имат дотолкова право на живот, доколкото са в състояние да угодят на някоя нейна прищявка.

Сякаш съществуваше, за да докара своя съпруг до крайна точка на търпение. С тази жена графът позна истинския ад на земята. Най-близките бяха на мнение, че тя заслужи своя трагичен край.

Който не я познаваше отблизо, я намираше за очарователна жена. В обществото тя всякога беше мила и любезна. До известна степен имаше две лица. Граф Харо, преди да се ожени за нея бе забелязал само нейното миловидно лице и се влюби в нея. Тя владееше изкуството да пленява мъжките сърца, защото беше хубава и дръзка. Но когато нещо не й беше в угода, пренебрегваше съпружеската вярност, макар че нейният хладен темперамент я предпазваше от сериозни прегрешения.

Напразно граф Харо се опитваше да я превъзпита през годините на съвместния им живот. Ако й кажеше нещо, което не й допадаше, тя запушваше уши, тропаше с крак и го замеряше с някакъв предмет. Така правеше и със своите подчинени. Сякаш изпитваше необходимост да дразни мъжа си, да го измъчва, кокетничеше и иронично се смееше, когато той й забраняваше това. Ето защо между двамата съпрузи избухваха чести свади, от които граф Харо страдаше много повече, отколкото неговата безсърдечна съпруга. Графиня Алис излизаше победителка от тези сблъсъци.

Лятото графската двойка прекарваше в замъка Тройенфелз, а зиме отиваше в столицата, за да попадне сред висшето общество. Тогава графиня Алис блестеше със своите диаманти и бисерни огърлици. И на всеки непознат тя се усмихваше много по-любезно и очарователно, отколкото на своя мъж.

Младите съпрузи живееха в двореца, който от столетия, подобно замъка и графство Тройенфелз, принадлежеше на рода Тройенфелз. Графинята устройваше пищни веселия, даваше тон на висшето общество, позволяваше да я ухажват, като пред обществото се показваше в най-добро настроение. Но щом останеше насаме с мъжа си и с прислугата, хиляди дяволи я завладяваха.

Графинята произхождаше от много богат графски род, мъжът й също принадлежеше към най-богатите херцогски фамилии. Той нямаше нищо против, когато неговата съпруга с шепи хвърляше пари навред, макар и да не одобряваше безумието, в което често изпадаше. Неговият характер беше твърдо установен и той не приемаше лудориите й. Макар че не разбираше как може да се харчат толкова големи суми за глупави капризи, той все пак не я упрекваше. Никой не можеше да потвърди, че е упражнил и най-малкото насилие върху жена си. Само понякога й напомняше, че кокетството й е недостойно за една графиня Тройенфелз, а тя му отвръщаше с презрително мълчание и продължаваше да върши каквото иска.

Така стана и през последната зима. Този път тя прехвърли всички граници, които нейният мъж със своето великодушие и свободолюбие можеше да изтърпи. Говореше се, че някакъв млад чуждестранен принц гостувал в херцогския двор и се влюбил в красивата графиня Алис. Тя проявила пълна благосклонност към него, позволила му повече свобода, отколкото на другите си обожатели. Безкрайната й суетност се ласкаела от мисълта, че може да впрегне и един принц в своята триумфална колесница. Отговорила му с взаимност.

Една вечер, когато граф Харо се върнал от клуба по-рано, отколкото очаквали, заварил жена си в крайно интимна близост с младия принц. В справедливия си гняв той прибягнал до своите права на домакин, нашибал с камшик неблагодарния гост.

Прислугата чула после буйната разправия между графа и графинята. Той изрекъл страшни закани и я принудил още същата вечер да замине за замъка Тройенфелз.

Слугите се уплашили от разгневеното лице на господаря си. Никога не го били виждали такъв. Винаги бил сдържан и спокоен. Но онази вечер, извън себе си, той крещял на жена си: „По-скоро ще убия и тебе, и себе си, отколкото да позволя да позориш името ми.“ Графинята се покорила — отпътувала с него.

И така графската двойка най-неочаквано се върна в Тройенфелз. В двореца остана малката контеса Гилда с гувернантката си швейцарка и бавачката, тъй като графинята не обичаше да я смущават с майчински задължения, когато трябваше да се забавлява. Освен тях, в замъка Тройенфелз пребиваваше и контеса Беата фон Тройенфелз, роднина на граф Харо. Графът я бе приел от състрадание в своя дом. Тя въртеше домакинството в замъка, което графинята одобряваше. Алис оставяше своята малка дъщеря под надзора на контесата, когато отиваше в двореца, но не се свенеше да я измъчва, както и всички останали, с вечните си капризи.

Когато графската двойка неочаквано пристигнала от столицата с автомобил контеса Беата веднага се досетила, че е имало бурна сцена между двамата съпрузи. През нощта между графът и графинята пак избухнала свада.

— На това трябва да се сложи край, дори и ако този край бъде най-страшен! — заканил се граф Харо и изскочил от стаята на Алис.

Графинята останала сама, никой друг не влязъл в стаята й, освен нейната камериерка, която след това до сутринта стояла до вратата отвън и напразно чакала графинята да й позволи да отиде да си легне.

Такова невнимание не било нещо ново за камериерката. Освен това онази нощ я болял зъб и не могла да заспи.

На утрото намерили графиня Алис мъртва в леглото й. Следствието доказало, че е отровена.

Графиня Алис всяка вечер изпивала чата силно вино, за да заспи. И този път камериерката напълнила чаша с вино и я сложила на нощната масичка до леглото на графинята.

В шишето, от което камериерката наляла виното, останало съвсем малко на дъното. Следствената комисия изследвала няколко капки и установила, че в този остатък няма отрова.

Но в малкото вино, което било останало в чашата, от която пила графинята, открили неизвестна отрова. Когато повикали графа при мъртвата, той неволно съборил чашата, но комисията успяла да анализира това, което било останало. Следствието обвинило графа, че умишлено бутнал чашата, за да заличи следите на своето престъпление.

Обвиниха го, че е отровил жена си. Екзотичната отрова била негова. Той я донесъл от Индия при едно пътуване и я държал заключена в тайно чекмедже на писалищната си маса. Никой не знаеше къде се намира това чекмедже и как се отваря. В интерес на истината графът призна, че никому не е давал от тази отрова, която се намираше в изящно кристално шише, украсено със злато и скъпоценни камъни.

Граф Харо не скри, че когато се снабдил с отровата, стъклото било пълно догоре. Няколко седмици преди смъртта на жена си го показал на няколко души — на жена си, на приятеля си барон Далхайм и на своята братовчедка Беата.

Барон Далхайм трябваше да свидетелства, че в онзи ден шишето било съвсем пълно, докато контеса Беата, роднината на графа, отказа да даде каквито и да било показания.

Когато следствената комисия получи шишето, само две трети от него бе пълно; без съмнение някой бе отсипал от отровата. Понеже никой не знаеше за тайното чекмедже, граф Харо трябваше да признае, че никога не е давал шишето другиму. През нощта бил много раздразнен, изсипал много закани и ако всичко това приемат за улики, могат да го държат отговорен.

За самоубийство не можеше и дума да става — графинята бе влюбена в живота; нямала е и никакъв достъп до отровата.

Всички улики без особено затруднение се насочваха срещу графа. Само едно обстоятелство бе в негова полза: камериерката твърдеше под клетва, че наляла виното едва след като графът излязъл от стаята. Освен това графът не бил идвал и през нощта при жена си, нито пък някой друг; цяла нощ тя стояла в преддверието, а друг вход за стаята на графинята нямало. Съдиите обаче изразиха съмнение: възможно е камериерката все пак да е задрямала за миг и графът незабелязано да е влязъл при жена си. Показанията на камериерката отричаха категорично това, а самият граф уверяваше, че е невинен.

Той бе оправдан поради липса на доказателства.

„Все пак — каза защитникът — възможно е графинята да се е само отровила, след като е намерила по някакъв начин тайното чекмедже, без нейният мъж да подозира това.“

Никой в обществото не искаше да приеме, че хубавата, жизнена графиня Алис се е самоубила, въпреки че в хода на процеса се изясниха много неща, които хвърляха странна светлина върху нейното поведение.

Имаше нещо тайнствено в цялата история. Хората сякаш се примириха с мисълта, че следствието трябва да се прекрати и граф Харо да бъде освободен, макар и не съвсем оправдан, защото в процеса бяха забъркани много хора, сред които и един принц от чужбина. Случаят се оказа много компрометиращ за висшите кръгове.

Обществото се раздели на две: едната част защитаваше графа, а другата смяташе, че е твърде възможно той да е виновен. Но и тази група таксуваше постъпката на графинята за лоша. Тя си е изпросила тоя край, след като е опетнила името на графа.

И въпреки това граф Харо Тройенфелз вече бе мъртъв за обществото. Сам той съзнаваше, че повече не съществува за това общество. Това го принуди да се върне веднага след освобождаването от ареста в замъка Тройенфелз. Той жадуваше за самотата в замъка, за своята малка дъщеричка, която толкова нежно обичаше и която не бе виждал от онзи печален ден, в който бе арестуван.

И ето го сега сред своите слуги — един белязан, заклеймен, опозорен в очите на света граф. Той виждаше, че и неговите хора не са съвсем убедени в невинността му. Това свиваше измъченото му сърце.

Харо прехапа устните си до кръв, когато се изправи пред тях. Без да произнесе нито дума, кимна вяло за поздрав и пое към стълбището, което се намираше в дъното на преддверието.

Бледо, мрачно бе лицето му, в погледа му се четеше неизразима мъка. До стълбата още стоеше мадмоазел Пердюноар, гувернантката на дъщеря му, и го гледаше плахо. Мрачният му горящ поглед се спря на нея и тя се скри зад голямата колона. Граф Харо изтръпна.

— Мадмоазел! — извика той сурово.

Тя надникна иззад колоната.

— Какво желае господин графът?

— Утре сутринта ще напуснете замъка. Ще взема за дъщеря си немкиня възпитателка.

Мадмоазел злобно го стрелна с очи.

— О, аз сама си отивам, не ще остана в къща, където е извършено такова престъпление.

При тези думи той се обърна към касиера, който стоеше зад него.

— Утре мадмоазел да получи заплата за три месеца и пари за пътни разноски.

Касиерът се поклони:

— Добре, господин граф.

Графът изведнъж се поклони пред хората си и с висок твърд глас заговори:

— Никого не задържам. Който иска да напусне замъка Тройенфелз, може без всякакви пречки да стори това дори и ако е свързан с договор. Ще анулирам всеки договор. Който не желае да остане, ще получи тримесечна заплата.

Той отново се насочи към стълбата, когато край него прелетя нещо бяло. Това беше малката контеса Гилда, очарователно петгодишно момиченце с руси къдрици и сини очи.

Боса в светла нощничка, тя изтича по стълбите надолу и протегна ръце към графа.

— Татко! Мой мили, добри татко!

— Моя малка Гилда, мое мило дете — каза той с трогателна нежност, понесъл я нагоре по стълбите.

Горе стоеше бавачката на детето.

— Извинете, господин граф, не успях да задържа контесата.

Графът кимна с глава.

— Какво, значи избяга от Анриет, моя малка Гилда? — топло чувство го обзе, когато отново притисна до гърдите си момиченцето. Беше щастлив — между бащата и дъщерята нямаше нищо, което би могло да ги раздели. За него неизменно биеше едно сърце, изпълнено с обич и преданост.

— Анриет искаше да съм в леглото да спя. Но Беата ми каза, че тази вечер ще си дойдеш и аз не исках да заспя. Откога не съм те виждала, татко, откога! Молих Беата да те чакам, но тя ме накара да си легна. Чух гласа ти и като хукнах…

— Мой малък слънчев лъч — каза графът просълзен. Той я занесе в спалнята й и я сложи върху леглото. Малката контеса видя сълзите в очите му.

— Татко, ти плачеш? — извика Гилда уплашена.

Той коленичи до леглото й и я прегърна с двете си ръце, сякаш се страхуваше да не му я отнеме някой.

— Нищо, дете мое, аз така…

— Сърдиш се, че избягах от леглото, за да те посрещна?

Той я погали с треперещи ръце.

— Не, о, не! Колко е хубаво, че си мислила за мен.

Гилда кимна утвърдително с глава, въздъхна облекчено и допря бузата си до неговата.

— Когато замина, аз толкова плаках. Никой не дойде да ме утеши. Мадмоазел приказваше такива глупости. Казваше, че не знаела дали някога ще се върнеш. А Беата си запушваше ушите, когато плачех. Анриет пък ревеше заедно с мене. А мама, ах, тя лежи в земята и няма да се събуди, нали? Тя не може вече да ми се кара. О, татко, толкова ме болеше ей тук за тебе!

Тя посочи сърцето си и го погледна с обич.

— Моя сладка малка, толкова ли те болеше твоето малко сърчице?

— Така се радвам, че пак сме заедно. Нали няма да си отидеш вече, татко?

— Не, мое дете, никога вече.

— Как? Няма вече да ходиш в двореца? А мен ще вземаш ли? Мама не ме искаше!

Той погледна над главата й: неговото нещастие ще хвърли сянка и върху съдбата на детето му. То ще разбере един ден, че е дъщеря на човек, оправдан само по липса на доказателства. Щом хората го смятат за убиец на жена си, дъщеря му ще бъде дете на убиец, ако все пак не смогне да разнищи тази мистерия.

Но как можеше той да проумее това, което съдиите с цялата си прозорливост и опитност не успяха да разгадаят?

— Аз ще остана при теб, мое бедно дете.

Гилда го прегърна с две ръце.

— Защо ме наричаш бедно дете? Всички ми викат така. И ти също? Мадмоазел ми каза, че мама е умряла, защото се случило нещо ужасно, за което мадмоазел не смеела да говори. Беата й забранила. Какво е това ужасно нещо, татко?

Граф Харо се изправи сломен.

— Мадмоазел дрънка глупости, Гилда, защо я слушаш? Лошо е, че мама е умряла — и толкоз.

— Когато си при мен, татко, аз не съм бедно дете.

Той я сложи на възглавницата и грижливо я зави.

— Спи сега, детето ми.

— Да, татко. Ах, каква буря е вън! Колко се радвам, че си у дома. Ще мога ли утре да закуся с теб?

— Разбира се. Лека нощ, мое мило дете.

— Лека нощ, татко. Нека всичките ангелчета те закрилят — изрече Гилда своята молитва.

— И теб, любимке моя.

Гилда се зави добре и след няколко минути заспа. Графът отиде в своя апартамент. Слугата му, който бе служил и при баща му, го очакваше. Граф Харо го погледна строго.

— Гролман, не те видях долу.

Гролман спокойно издържа погледа му.

— Исках да посрещна господин графа тук.

— Значи не си чул какво казах. Ще ти го повторя: който не иска да ми служи, може да си отиде.

Старият слуга, който въпреки възрастта си имаше младежка стойка, го погледна с насълзени очи.

— Ще служа на моя милостив господар, докато той сам не ми каже да си вървя. Сега господин графът се нуждае от верни слуги. Тежко на оня, който в мое присъствие дръзне да каже нещо лошо за господаря. Той ще изпита тежестта на юмруците ми.

Лека усмивка озари лицето на граф Харо.

— Значи би се застъпил за мен, Гролман?

— Разбира се, господин граф.

Господарят гледаше с пламтящи очи слугата си.

— Вярваш ли в моята невинност, Гролман?

— Както в моята. Господин графът не е способен да извърши престъпление.

Граф Харо подаде ръка на слугата си.

— Благодаря ти, Гролман. Изглежда, че ти си единственият, който ми има вяра.

— И контеса Беата е сигурна във вашата невинност, самата ми го каза. Във ваше отсъствие тя много се грижи за реда и спокойствието тук, макар и да беше разстроена от това, дето се случи. Беше страшно разтревожена, да я съжали човек. Забрани на хората да коментират, да не би нашата малка контеса да чуе и да се изплаши.

Докато бъбреше, Гролман помагаше на господаря си да се преоблече.

— Къде е контеса Беата? Не я видях — отвърна графът.

— Контесата ви чака в трапезарията. Иска лично да ви поздрави.

— Добре, Гролман.

Граф Харо потъна в мълчание. Слугата с безпокойство го наблюдаваше. Колко слабо и бледо бе лицето на неговия млад господар след дългия предварителен арест!

Преди своята женитба граф Харо беше общителен и весел, живееше в съгласие с родителите си. Баща му умря и година след това граф Харо доведе графиня Алис. С нея нахлуха и бедите в замъка. Макар и женени по любов, щастието им трая едва няколко седмици. Тогава избуяха кавгите с младата графиня. Милостиви боже, всеки ден караници, препирни, сръдни… Адски живот беше това за тихия млад господар.

А покойната му майка как трепереше над сина си! От притеснение и срам тя не закъсня да последва мъжа си в гроба. Но и в деня на погребението на майката графини Алис не остави мъжа си на мира.

Повод за кавги даде обстоятелството, че Алис скоро разбра, че е бременна и не можеше да присъства на тържества. Не желаеше да ражда, за да се възползва от свободата си — бракът за нея можеше да й даде онова, което бе забранено за едно неомъжено момиче. Графинята пощуря — бременността й налагаше вериги. Граф Харо се бе превърнал в доброта и внимание. Всичко си обясняваше с особеното й положение и вярваше, че тя ще се промени, когато дойде детето.

И със своята доброта той изгуби много. Своенравната графиня взе юздите в ръцете си и той нямаше повече никаква власт над нея.

След раждането на Гилда стана още по-лошо. Детето беше досадно бреме за графинята. Тя се отказа от майчинските си задължения към него. По цели дни не го поглеждаше, повери го на дойката, после на слугинята и най-после на гувернантката французойка. Да, трябваше да бъде французойката да научи дъщеря й на „френски шик“, както се изразяваше. Граф Харо искаше гувернантка немкиня за дъщеря си, но жена му не даваше и дума да се издума за това.

Мадмоазел Пердюноар дойде и спечели нейната благосклонност, макар че друг в къщата не можеше да я търпи. Тя и на графа беше противна — и той много повече от нея се занимаваше с дъщеря си.

По това време мадмоазел Пердюноар отиваше в стаята на графинята и й разказваше интересни истории из парижкия живот, за мъжете, които мамели жените си. Приказките забавляваха графинята. Алис използваше гувернантката повече за себе си, отколкото за детето. Пък и госпожица Пердюноар не беше добра възпитателка. Граф Харо бързо се убеди в това и държеше дъщеря си повече около себе си.

Графиня Алис нямаше за дъщеря си нито време, нито търпение, нито любов. Ако бе в настроение, можеше да играе с дъщеря си, както се играе с коте. Ако й дотегнеше, предаваше я на бавачката.

Замъкът и дворецът Тройенфелз не биха се радвали на добре уредено домакинство, ако то бе оставено в ръцете на графиня Алис. Тя се грижеше единствено за личните си удоволствия, за тоалетите и обожателите си. За щастие персоналът беше опитен. Скоро след смъртта на майката в Тройенфелз дойде контеса Беата и се зае с домакинството.

Графиня Алис не прие контесата. Тихата и затворена жена я отегчаваше и дразнеше. Алис не беше от тези, които се отнасят с внимание към бедните роднини. Тя тиранизираше контесата по същия начин, както мъжа си и прислугата — като даваше свобода на своите капризи.

Контеса Беата понасяше всичко с мълчание, но понякога така поглеждаше графинята, както и графинята нея — с изгаряща неприязън.

Вероятно никой друг в замъка не бе толкова малко засегнат от загубата на графинята, колкото контеса Беата, която от приличие също навлече траур.

Втора глава

Граф Харо се преоблече и слезе долу в трапезарията. При влизането му към него се обърна една висока женска фигура, подобна на Юнона, цялата в черно. Тя бе застанала до прозореца и се вслушваше в бушуващата буря.

Това бе контеса Беата.

Лицето й беше бледо и сурово. Не бе грозно, но чертите й бяха твърди, почти мъжки поради големия орлов нос и стиснатите устни. На черните й коси подхождаха тъмните очи, които отправиха горещ поглед към граф Харо. Този поглед странно противоречеше на неподвижното лице: той издаваше, че моминската й душа таи необуздана страст.

Контеса Беата бе прехвърлила тридесет години и понеже беше бедна, никой не бе я пожелал за съпруга. При своята страстна природа тя беше много горда, за да си прости каквото и да било унижение, и до идването в къщата на своя братовчед не бе изпитвала към никой мъж нещо повече от обикновено харесване. Но когато отново видя граф Харо — тя го бе виждала само веднъж в къщата на родителите си, — в нея нещо пламна и раздвижи душата й. Влюби се в него с цялата страст на затвореното си сърце.

Напразно се опитваше да си внуши, че все пак той е съпруг на друга жена. Тази любов още по-силно се разгаряше от самотата й. Смяташе, че никой не може да я заподозре в това чувство, най-малко граф Харо. Тя затаи любовта си дълбоко в сърцето си и вътрешно изгаряше.

Ако граф Харо беше щастлив в женитбата, тя не би хранила никакви надежди. Но когато се увери, че съпрузите все повече и повече се отдалечават един от друг, тя се опита да бъде нещо за него. Даваше му да разбере, че му съчувства и го разбира. Той не забелязваше вниманието й, защото не изпитваше никакви симпатии към нея. Хранеше само едно обикновено състрадание и я прие след смъртта на баща й в дома си, защото не допускаше една контеса Тройенфелз да печели насъщния си със слугуване у чужди хора.

Контеса Беата тайно го обожаваше и ненавиждаше жената, която го измъчваше. Мразеше я, защото притежаваше всичко, което желаеше; мразеше я, защото графинята често й намекваше, че я търпят по милост; мразеше я най-после, защото беше руса и хубава и граф Харо спеше с нея. Беата никога с нищо не издаде нито омразата, нито любовта си. Тя умееше да се владее и показваше към всички смирена признателност.

За нея бе достатъчно да вижда графа и когато той, добродушно усмихнат, съчувствено я питаше за здравето, сърцето й почваше да бие лудо и тя едва не се хвърляше на колене пред него, за да изпроси малко любов.

Но графиня Алис вече бе мъртва — все едно по какъв начин — и граф Харо се върна. Знаеше, че хората от висшето общество ще го избягват, защото да бъдеш освободен по липса на доказателства не е много по-добро от това да те осъдят.

Сега той ще живее самотен в Тройенфелз. Само тя ще му бъде предана и вярна. Сега той вече не е толкова недостижим. Горделивецът е унизен, богатството няма да му помогне. Ако е разумна и търпелива, самотата може да го приближи до нея, да го хвърли в ръцете й.

И в нейните обятия той щеше да забрави всичко. За тези неща мислеше тя, когато мълком наблюдаваше бурята.

Сега двамата стояха очи срещу очи и за момент й се стори, че той се снижава пред нея. Тънките й стиснати устни едва забележимо потръпнаха.

Граф Харо развълнуван погледна контесата. Стори му се, че тя се е променила през неговото отсъствие. Приличаше на човек, прекарал тежко боледуване.

— Добър вечер, Беата! Гролман ми каза, че ще те намеря тук. Мислех, че вече си напуснала Тройенфелз, за да не живееш под един покрив с белязан човек.

Тя се приближи до сложената маса, на която имаше два прибора. Масата ги делеше.

— Как можа да го помислиш, Харо? Как мога да се отплатя с такава неблагодарност за твоята доброта?

Той горчиво се засмя.

— Значи благодарността те е задържала?! Само за това не си струва да живееш в тази прокълната къща. Освобождавам те на драго сърце от това задължение и по друг начин ще се погрижа за твоя живот. Ако искаш да напуснеш Тройенфелз, не мога да те задържа. Всички, които живеят с мен, ще чувстват тежестта на проклятието. Ти знаеш, че ме оправдаха поради липса на доказателства. Тя пребледня още по-силно.

— Знам това, Харо.

— Добре тогава, направи своя избор. Не ти подавам ръка, защото сигурно се отвращаваш.

Тя заобиколи масата и му подаде своята ръка.

— Добре дошъл, мой мили Харо. Ако позволиш, ще остана в Тройенфелз завинаги.

Той с колебание пое ръката й.

— По моите ръце няма кръв, Беата.

Тя горещо стисна десницата му.

— Аз вярвам в теб, Харо. Цял свят да се обяви против тебе, аз неизменно ще стоя до теб. Дори да те осъдеха, не, дори да би ми признал, че наистина си виновен, аз не бих те изоставила.

Той се отпусна на стола с въздишка, подпря главата си на ръка.

— Благодаря ти, Беата. Ако си готова занапред да споделяш съдбата ми, ще ти бъда признателен от сърце. Но трябва да знаеш, че отсега нататък ще живеем тук в заточение. В Тройенфелз ще настъпи тих, сериозен и безрадостен живот. Дойдох си сломен, унизен. Нито ти, нито който и да било друг може да прецени колко съм изстрадал през тези месеци. Идеше ми да разбия главата си в тъмничните стени, когато уликите против мен растяха. Каква мъка е да стоиш с вързани ръце пред обвиненията. Да можех, бих пронизал черепа си с куршум. Мислех за детето си, пък и толкова искам да разгадая тайната около смъртта на жена ми.

Контесата също седна на един стол до масата.

— Ако можеше да се разгадае, съдиите биха го направили — каза тя хладно.

— Трябва да се опитам да разкрия истината. Друго не желая.

Беата го погледна странно.

— А детето?

— Моята малка Гилда? Права си, Беата, преди всичко трябва да живея за нея. Тя има нужда от мен. Нашите съдби са свързани и аз трябва така да я възпитам, че да бъде достатъчно твърда, за да издържи, когато влезе в обществото. Ще й напомнят, че е дъщеря на опозорен баща. Първата ми работа тази вечер бе да отстраня госпожица Пердюноар. Тя скръцна със зъби от ужас, когато минах покрай нея, и ме погледна сякаш щях да я убия. На такава жена не мога да поверя детето си. И без това до сега я търпях по принуда. Тя никога не е била достойна за възпитателка. Гувернантка на Гилда ще бъде немкиня. Беата вдигна глава.

— Мога само да одобря решението ти. Мадмоазел е лекомислена глупачка и в твое отсъствие трябваше зорко да я наблюдавам.

Той се взря в бледото й лице.

— През това време на теб се падна тежкото задължение да се грижиш за реда в Тройенфелз. Изглеждаш измъчена, Беата. Уплаших се, като те видях. Да не си лежала болна?

Тя се изчерви.

— Не, здрава съм, но можеш да си представиш колко страдах, как се страхувах заради тебе. Всеки ден ми носеше нова мъка. Но какво значение има това! Аз бързо ще се съвзема.

Той й подаде ръка през масата.

— Благодаря ти. Не знаех, че си толкова привързана към нас. Срамувам се, че малко съм мислил за теб.

— Това е лесно обяснимо. Ти трябваше да мислиш за толкова много неща.

— Да, и толкова нерадостни. Беата, ти как си обясняваш внезапната смърт на жена ми? Не може да не си мислила върху това.

Контесата рязко се изправи.

— Моето дълбоко убеждение е, че Алис се е самоубила.

— Но защо го е сторила?

Беата се поколеба, после каза:

— Алис беше много раздразнителна, капризна и повърхностна. Сигурно е била много разстроена, здравият разум й е изневерил. Онази нощ не е съзнавала какво върши. Да, и как би могъл да простиш? Ти прояви за първи път такава голяма строгост към нея. Може би е искала да те уплаши или пък не е вярвала в действието на отровата.

— Но как е намерила отровата?

— Взела я е тайно от теб.

— Но тя не знаеше къде стои.

— Може би те е издебнала някога, когато си отварял тайното чекмедже. Нали знаеше, че там я криеш?

Той се изправи.

— Това е възможно, но не мога да допусна, че тя го е направила доброволно.

— Защо не? Жените са любопитни… Особено Алис.

Граф Харо поглади челото си.

— Да не бях показал проклетото шише!

Очите на Беата горяха.

— Е, това би било най-доброто.

Той въздъхна.

— Никога няма да мога да докажа невинността си. Мъртъвците мълчат. Е, хайде да не говорим повече за това. Благодаря ти, задето си се погрижила Гилда да не узнае нищо. Тя вярва, че съм пътувал. Гролман ми каза, че ти си забранила да се говори за това пред детето.

Контеса Беата бавно вдигна тежките си мигли.

— Повече не мисли за преживените страдания. Тук е тихо и спокойно. Аз неизменно ще бъда на твоя страна, ще ти помагам от сърце.

— Беата, докато намеря възпитателка за Гилда, би ли желала да я възпитаваш? Аз ще я държа по възможност повече около себе си, но детето се нуждае преди всичко от майчини грижи. Аз не мога да бъда всичко за нея.

— Ще се грижа за нея като майка. Но сигурно си много гладен.

И заповяда на влезлия слуга да донесе вечерята.

Когато слугата се върна с таблата, бурята отвън нахлу в стаята, един прозорец се отвори, покривката на масата се вдигна и перна по лицето Беата.

Тя извика от уплаха. Граф Харо скочи и затвори прозореца.

А вън ветровете сякаш бяха побеснели. Народът казва, че в такива часове духовете на умрелите се разхождат наоколо.

Но тази буря предвещаваше и близка пролет.

— Ти се уплаши, Беата?

— В такова време ставам нервна.

Вечеряха мълчаливо. После граф Харо стана и се поклони.

— Е, време е за почивка. Лека нощ!

Въпреки голямата привързаност, която му засвидетелства Беата, нейната компания не му беше приятна. Той се упрекваше за това, но какво можеше да стори: Беата не му беше симпатична.

Тя гледаше с пламнали очи как се отдалечава. Наподобяваше статуя, на която само очите издаваха живот. Взираше се в една точка, сякаш виждаше нещо ужасяващо. Изведнъж тя протегна двете си ръце нагоре, сякаш да прогони нещо.

Бурята вън отново зави, като че ли хиляди вещици играха своя дяволски вихрен танц. Вятърът запищя през камината и прозорците, вратата с трясък се отвори, сякаш тласната от невидима ръка.

Контеса Беата се озърна, смъртно побледняла. Слугата влезе и затвори вратата. Тя бързо се съвзе.

— Вдигни масата, Хенрих, и после прегледай прозорците и вратите. Такава страшна буря вилнее вън.

— Да, милостива контесо, чак страх ме хваща.

Контесата се засмя.

— Само бабите се плашат, Хенрих.

И тя пристъпи, гордо изправена, към вратата. Слугата я проследи с учуден поглед. Контесата не беше обичана от никого в тоя замък.

— Каква мъжкарана! Има мустачки като младши офицер. Този род жени не се страхуват нито от смъртта, нито от дявола — промълви той.

В стаята до кухнята се бе събрала цялата прислуга. Готвачката бе сварила чай, наляла бе и ром в него, приготвила бе сладки. Трябваше да се отбележи завръщането на господаря. Всички бяха добре разположени и признаваха, че в Тройенфелз са обезпечени. Нима са толкова глупави да се откажат от такова добро и сигурно място?

Какво ги интересува слугите, че господарят им е виновен или има гузна съвест? Ако мъртвата графиня се разхожда из замъка, защото не може да намери покой, докато не бъде отмъстена, тя ще грози виновника, няма да прости никому каквато си беше и приживе.

Наистина, те слугите, бяха по-добре, далеч по-добре от господаря, който неспокойно се разхождаше из стаите.

След като се сбогува с Беата, граф Харо повторно се качи в стаята на дъщеря си и седна до креватчето й. Нежно се взираше в русата детска главица, осветена от трептящата слаба светлина.

За пръв път от няколко месеца насам той се почувства спокоен и забрави, макар и за малко, онова, което го мъчеше. Най-после стана и повика бавачката да стои до детето.

Стаята на дъщеря му се намираше между неговите стаи и тези, в които живееше жена му.

Утре сутринта ще отиде в гората, в своята гора. Там ще прочисти дробовете си след престоя в душната тъмница. Разхождаше се от стая в стая. Влезе в кабинета си и погледна портрета на Алис, който още стоеше на писалищната му маса. Един художник миналата зима в столицата искаше да я нарисува за фамилната галерия. Тя не хареса костюма и за проба си поръча много снимки. Само няколко пъти позира на художника. Сега, след смъртта й, графът трябва да попита художника дали би могъл да дорисува портрета, за да заеме той своето място в галерията.

Дълго наблюдава образа в скъпата рамка. Някога той бе обичал тази прелестна жена; вярваше, че хубавото тяло крие и хубава душа. Той се възхищаваше от нейната жизнерадост и пластичност. Тази лекокрила пищна пеперуда събуди неговата страст.

И не подозираше колко неприветлива, студена и капризна е всъщност. В началото обичаше дори нейните капризи. Алис стана негова жена, преди да я опознае; когато я опозна, беше вече късно.

Той си спомни всичките конфликти и огорчения. Колко скоро угасна страстта му и колко рано узна той своето заблуждение!

И онази нощ, когато я завари в прегръдките на принца! Като луд се нахвърли върху принца, преби го. И веднага замина с жена си, да бъде по-далеч от мястото на позора. От гняв и болка не беше тогава в състояние да определи своето ново отношение към Алис. Само знаеше: така не може да продължава. Не бе взел още решение, когато след безсънната нощ го повикаха при смъртното легло на жена му.

Капризно усмихнат стоеше пред него сега портретът, очите й таяха коварство.

— Сама ли го направи, Алис? Нима беше по-виновна, отколкото допусках, та се самонаказа? Или не подозираше колко сериозен е флиртът с отровата? И как намери стъкленицата?

Портретът мълчеше. Наведе се над писалищната маса и се опита да отвори тайното чекмедже; извърна се рязко към вратата, за да разбере възможно ли е някой да го е издебнал. Да, можеше да се види. Но как не е усетил, когато го е наблюдавала? Изведнъж графът отстъпи назад. В съседната стая на голямото огледало видя своето изображение и писмената маса. Да, ето как са могли да открият неговата тайна.

Колко значително беше това откритие, след като съдът се бе произнесъл. Дори и празната стъкленица с отровата му бе върната, понеже беше много ценна. Само заради тази красива стъкленица бе купил той отровата и я пазеше като нещо необикновено. Химиците бяха на мнение, че с нейното съдържание биха могли да се отровят дванадесет души. Само няколко капки били достатъчни, за да умъртвят човек?

Граф Харо знаеше, че отровата е силна. Преди няколко години с две капки бе ускорил смъртта на едно болно ловджийско куче. Тя действаше мигновено и безболезнено. Колкото и грижливо да пазеше опасната и красива стъкленица, тя не закъсня да донесе нещастие.

Но ако Алис е отляла от отровата, къде е успяла да я скрие? В стаята й не е било намерено никакво шишенце. Дали следователят добре е прегледал? Може би нейде из вещите на жена му ще се намери нещо скрито, което ще послужи като безспорно доказателство за самоубийството.

Той си припомни деня, в който бе показал стъкленицата на жена си, на барон Далхайм и на Беата. Преди това им бе разказвал впечатленията си от Индия. Всички бяха възхитени от формата на стъкленицата, Алис дори го помоли да я опразни, за да й я подари. Той й отказа под предлог, че стъкленицата и празна може да бъде опасна. Барон Далхайм се изсмя:

— Това е вода, вода с малко опиум. Продавачът е искал да те заинтригува със съдържанието, за да я купиш.

Жена му беше на същото мнение и се намуси поради отказа. Само Беата мълчеше. Тя беше наблизо, когато той отрови кучето.

Граф Харо си спомни ясно: след като показа стъкленицата, веднага я занесе в кабинета си да я заключи.

Когато се върна, Алис, сърдита, седеше на едно кресло, баронът се сбогува и си отиде, а Беата бе излязла по работа.

Алис му устрои бурна сцена: той бе отказал да й подари стъкленицата. Графът гледаше портрета.

Колко млада и хубава си отиде тя! Смъртта й заличи гнева и омразата в душата му. Бе готов да забрави всички неприятности, които му причини. Тя изкупи грешките си, сега да спи спокойно своя вечен сън.

Ала не спря да се разхожда, заинтригуван от начина, по който бе умряла жена му. Нямаше съмнение, че се е самоубила. В такъв случай как ще докаже невинността си? Мъртвите не говорят. Само ако някой друг я бе отровил и това се докаже, невинността му ще бъде призната. Иначе докато е жив ще му тежи тази смърт.

И дъщеря му ще бъде дете на престъпник.

Той скри лице в ръцете си и тежко простена. Но може би ще намери в стаята на жена си някакво доказателство, че се е само отровила. Всичко ще провери с най-зорко око. Съдиите търсеха следи от убийство, той ще търси доказателства за невинност. И без туй не го лови сън, ще порови малко в стаите на Алис. Стаите на жена му бяха заключени. Граф Харо позвъни на слугата.

— Гролман, иди при контеса Беата. Помоли я да ти даде ключовете от стаите на жена ми — каза той.

Трета глава

Гролман отиде при контеса Беата, която живееше на втория етаж. Тя още не беше легнала.

Когато Гролман й каза какво иска господарят му, тя леко потрепери.

— Ключовете от стаите на графинята? — запита с пресипнал глас. — Но за какво?

— Не знам. Сигурно иска да прегледа стаите.

Контесата се съвзе и дори принудено се усмихна.

— Защо пък да не види! Гролман, ей сега ще ти ги дам.

Слугата каза:

— Господин графът може спокойно да влезе в тия стаи. Няма от какво да се бои.

— Имате право, Гролман. Ето ключовете. И помолете господаря да затвори добре вратите и прозорците. Те лесно могат да се отворят при тази буря, а слугите и без това са доста страхливи.

— Добре, милостива контесо, ще предам поръчката ви. След като Гролман си отиде, Беата заключи вратата и се ослуша. Бурята бе поутихнала и тя можеше да чуе как долу се отварят и затварят врати.

Гролман предаде ключовете на господаря си, който веднага се отправи към стаите на жена си. Отключваше ги една по една, внимателно оглеждаше скъпите модерни мебели. Алис изхвърли старите, които датираха от столетия; те бяха пратени на заточение в източното и необитавано от никого крило. В стаите сега владееше нейният суетен вкус. Всичко беше оригинално, с красиви кътчета в ярки тонове. Тя държеше всичко да бъде елегантно. В един салон имаше много столове в различен цвят и форма, които хармонираха на обстановката, подхождаха на нежната русокоса графиня.

Стаите още пазеха нейния любим парфюм. На граф Харо се струваше, че ей сега ще чуе гласа на Алис. Нейният дух още обитаваше тия помещения, останали непокътнати и след смъртта й.

Най-после той се намери в спалнята на жена си, където тя бе умряла. Ето го украсеното с коприна и дантели легло, на което я намериха бездиханна. Граф Харо приближи леглото и го огледа. Колко хубаво бе лицето й, а устните й — посинели — сигурен признак, че е отровена. Клепачите й бяха толкова прозрачни, че през тях личеше синият цвят на очите й.

— Как умря, Алис? Не може ли твоето изстинало лице да ми открие тази тайна? Помогни ми! Не заради мен, а заради детето ни. Помогни ми да разкрия истината и да залича позора, който ще помрачи бъдещето на Гилда.

Говореше на глас, сякаш тя бе пред него и можеше да го чуе. А бурята напираше да нахлуе отвън. Той се озърна. Стените бяха украсени с чудно хубава резба, с фигури от абанос, седеф и слонова кост. На тази резба в тъмнокафяво не подхождаха светлите модерни мебели. Алис бе поръчала да покрият с балдахин стената, за да бъде по-ефектна.

Граф Харо се учуди: защо стаята нямаше врата, която да води към кръглата кула?

Замъкът Тройенфелз имаше две четвъртити кули, които подхождаха на архитектурния му стил, и една кръгла, която бе в противоречие на първите две.

Стаята на графинята граничеше с кръглата кула. Сигурно не бяха оставили врата, за да не навредят на резбата.

Графът се върна при писалищната на маса на Алис. Намери ключа и я отвори. Грижливо претърси и прегледа всяка вещ, всяка хартийка. Намери много писма, елегантни тетрадки за писане, бележници и един дневник. Той не подозираше, че жена му си води дневник. Бързо го отвори, надявайки се, че ще намери нещо, което би го заинтересувало. Отвори на последната страница и видя датата. Разочарованието му беше голямо. Дневникът беше от моминските времена на жена му; последната дата беше навечерието на тяхната сватба. Неволно прочете следните редове:

„Утре се хвърлям в бързея на брачния живот. Слава богу, повече няма да взимам предпазни мерки и да върша само това, което подобава на едно момиче. От утре започва свободен, интересен живот.“

С тези думи завършваше дневникът. Той го затвори и го сложи настрана. Не искаше да прониква в тайните на нейното моминство. Никакво обяснение не би могъл да намери в този дневник, а за дъщеря си не би желал да го запази, за да има тя, доколкото е възможно, по-добър спомен за своята майка. Може би трябва да изгори тази тетрадка, както и повечето от писмата на жена си. Преглеждаше само датите, изчете набързо няколко писма от последните дни на живота й с надеждата да открие загадката.

Всичко беше напразно. Не откри никакво шишенце, в което жена му би могла да държи смъртоносната течност. Отдавна бе минало полунощ и замъкът бе съвсем утихнал. Той взе дневника и писмата, занесе ги в стаята си и ги хвърли в камината. Буен пламък ги превърна бързо в пепел.

Четвърта глава

Когато се събуди сутринта, слънцето светеше в стаята. Той отвори прозореца. Въздухът беше студен, почти леден. Но свеж и чист.

— Татко, татенце! — чу се нежен детски глас.

Той бързо отвори. Гилда, облечена цялата в бяло, му се усмихваше. Взе я на ръце и я притисна до гърдите си.

— Мой слънчев лъч, ти си вече будна?!

— Отдавна, татко. Окъпах се вече и съм готова. Казах на Анриет да бърза, защото исках да закуся с тебе.

— Наистина ли? Тогава хайде на закуска!

— О, колко е хубаво, когато си у дома, татко! — извика момичето.

Двамата слязоха в трапезарията. Закуската ги чакаше.

Детето весело бъбреше и разсейваше мрачните мисли на граф Харо.

— Татко, знаеш ли, че мадмоазел е заминала? Анриет ми каза — съобщи Гилда.

— Мъчно ли ти е?

— Никак. Нали ми обеща, че ще ходим заедно на разходка?

— Имаш думата ми — отвърна бащата.

Искаше да отиде сам в гората, за да огледа нанесените от бурята поразии, но детето така мило настояваше да вземе и него, че той нямаше сърце да откаже.

Доволна и весела, Гилда подскачаше около баща си и непрестанно бъбреше. Радваше се, че не е останала при контеса Беата, която не й харесваше твърде, макар и да се стараеше да й угажда. Децата имат инстинкт и долавят преструвките на възрастните.

Бурята бе съборила много дървета. Граф Харо и дъщеря му вървяха пеша. Автомобилът ги следваше, за да ги вземе, когато Гилда се умори. Странно спокойствие завладя графа в това слънчево утро, разхождайки се с детето след опустошенията на бурята.

„След буря и дъжд слънцето още по-хубаво грее“ — мислеше си той с тъга.

В неговия живот обаче няма да има вече слънчеви дни. Той е млад, здрав и силен. Дълъг ще бъде жизненият му път и само един слънчев лъч ще го грее — Гилда. Но този лъч ще гасне в сянката около него. Той знаеше, че дъщерята ще страда заради баща си.

Но днес малката Гилда беше неизказано щастлива. Тя чуруликаше като лястовичка до него и му сочеше хиляди неща. В гората срещнаха само няколко работници, които плахо поздравиха и отминаха. Когато стигнаха на кръстопътя, видяха някакъв конник да идва насреща им.

Граф Харо остана като прикован на мястото си. Това беше барон Далхайм, неговият приятел. Как ще се отнесе към него той? Ще му подаде ли ръка?

Баронът ги зърна и ярка червенина обля страните му. Погледът му стана колеблив. Извърна се и кривна в друга посока, престори се, че не е забелязал бащата и детето.

Граф Харо се смути. Баронът умишлено избегна тази среща, а графът не бе в състояние да поиска обяснение. Всички негови познати щяха да го отбягват. Далхайм беше най-добрият му приятел и най-близкият съсед.

Графът неподвижно гледаше след конника.

— Осъден и презрян — процеди той през зъби и остра болка сви сърцето му.

— Какво каза, татко? — погледна го Гилда.

Той се изправи. Много такива срещи ще има в живота си. Те не бива да го изненадват. Никой не е уверен, че ръцете му са чисти. Много огорчения го чакат.

На връщане минаха през селото. Хората се спираха и го гледаха като диво животно или пък бързаха да се скрият в домовете си, за да го наблюдават любопитно иззад пердетата. Един селянин, когото често бе съдил поради кражбите му и го търпеше заради многолюдното му семейство, бе застанал пред вратата на къщата си, пъхнал ръце в джобовете. Между зъбите си бе стиснал лула и нахално гледаше графа право в очите. Извади лулата от устата си и плю в краката си.

— Аха, ако някой от нас утрепе заек, бутат го като престъпник в пандиза. Обаче високопоставените господа свободно се разхождат дори когато имат убийство на съвестта си. Дребните грешници ги бесят, а едрите са на свобода — каза селянинът на жена си, която щръкна зад него.

За щастие графът не чу тези думи, но схвана, че се говори по негов адрес. Какво унижение за него, гордия господар, който безсилен трябваше да отмине и това дръзко предизвикателство.

Щом излязоха от селото, бащата и дъщерята се качиха в автомобила и се прибраха у дома. Той знаеше, че отсега нататък всичките му пътища ще бъдат трънливи. Блед и измъчен, потъна в замъка.

На писмената си маса намери днешната поща. Едно от писмата бе адресирано лично до него и го заинтересува. Той позна почерка, в единия ъгъл на плика се четеше: Орден „Се. Мария“, Тюрингия.

Писмото бе от игуменката на ордена „Св. Мария“, в който членуваха жени от най-старата аристокрация. Графиня Салиц-Халм беше далечна роднина и приятелка на покойната му майка. Докато бе жива майка му, тя прекарваше всяка година по няколко седмици в замъка. Граф Харо я тачеше за нейната доброта и интелигентност. Девизът й беше: „Да разбереш значи да простиш.“

След смъртта на майка му тя не приемаше неговите покани, защото Алис не й бе симпатична. Разменяха си само кратки писма, понеже тя бе кръстница на Гилда.

Какво искаше от него кръстницата? Той си представи тази благородна жена. Колко приличаше на майка му! Белите й коси контрастираха на черната копринена рокля. Живите черни очи на добродушното й лице също напомняха майка му.

— Майко, майко, да знаеш как страда твоят син! Но по-добре, че не знаеш! — въздъхна графът.

Със свито сърце отвори писмото.

Не се отчайвай, мой мили Харо! Който те познава, не ще се усъмни нито за миг в теб, както и аз не се съмнявам. Осланяй се на своята невинност, гордо и спокойно вдигни глава. Ако имаш нужда от мен, повикай ме, аз ще застана до теб и детето ти. Тежко е твоето изпитание, но ти ще го преживееш с достойнство. Пиши ми за себе си.

Твоя предана майка Анна

Граф Харо погледна още веднъж писмото и се просълзи. Значи не всички се съмняваха в неговата невинност. Той би желал да целуне ръката на тази добра жена. Само на нея можеше да повери избора на възпитателка за своята дъщеря. И той й отговори:

Уважаема, скъпа майко Анна,

Сърдечно ти благодаря за писмото, което ми подейства като целебен балсам. Само Бог знае, че аз не съм способен на такова престъпление.

Но нека не те занимавам със себе си и тия ужасни неща. Искам само твоята помощ по най-важния за мен въпрос.

Освободих французойката, възпитателка на моята дъщеря, която държах само по настояването на Алис. Искам немкиня да възпитава детето. Не би ли могла да ми препоръчаш някоя? Аз имам сериозни претенции — трябва да бъде със силен дух и установен характер, сериозна и предана на своето призвание като възпитателка, но наред с това трябва да притежава истинска доброта и женска кротост, защото моето дете се нуждае не само от възпитателка, но и от нежна майка.

Моята братовчедка Беата не може да й бъде майка. Липсва й нещо, което не мога да определя. Няма и нужното образование, нито пък време, защото се грижи за домакинството. Би било добре моята Гилда в този мрачен Тройенфелз да прекарва дните си с една весела и жизнерадостна жена, която да разбира детската душа.

Много изисквания имам, но въпрос е дали такава жена би се съгласила да дойде в моята къща…

Не бързай много. Предпочитам да почакам няколко месеца, но препоръката да е удачна.

Почтително целувам ръката ти.

Твой Харо Тройенфелз

Пета глава

Същата сутрин, когато графиня Алис бе намерена мъртва в леглото й, благородните дами от ордена „Св. Мария“ бяха силно разтревожени. Бяха получили писмо от сестра Агнес Фон Ронах, в което тя съобщаваше за смъртта на своя единствен брат.

Сестрите от ордена „Св. Мария“ бяха задължени да живеят най-малко два месеца годишно в манастира. Другото си време можеха да прекарват, където намерят за добре. Сестра Агнес Фон Ронах от години бе живяла в манастира, без да го напуска за повече от седмица. Коледата всякога посрещаше при брат си, майор Фон Ронах, и единствената му дъщеря Гризелдис.

Тази година сестра Агнес отишла по-рано при тях, защото брат й тежко заболял. След три дни тя писа, че брат й е умрял, оставяйки своята дъщеря съвсем сама. Единствената й роднина била сестра Агнес. В писмото си сестра Агнес споменавала за лошото материално положение на племенницата си, която, макар и завършила някакви учителски курсове, не могла да заеме досега постоянно място, защото болният й баща се нуждаел от нейните грижи. Тя молела игуменката на ордена „Св. Мария“ да приеме за известно време Гризелдис като гостенка в манастира, докато мине времето на големия траур по бащата и се намери подходящо учителско място.

Когато игуменката получи това писмо, сред двадесет и осемте сестри настъпи истински смут. Едни бяха съгласни да дойде младото момиче, други — не.

— Не, не бива да се допусне това.

— Какво си мисли сестра Ронах?

— Ама че капризи!

— Сигурно е шега.

— Но доста смела.

— Нашият дом би се обърнал в хотел, ако всички поканехме своите роднини и гости.

— Много си строга. Трябва да помогнем на добрата Ронах.

— Да видим какво ще каже майка Анна.

— Какво ще кажете вие, майко Анна?

— Аз не мога сама да реша. Сестра Ронах винаги с била толкова щедра. Всички сме видели само добро от нея. Нека сега и ние направим нещо. Аз като игуменка имам право четиринадесет дни да поканя гостенка в стаята си. Каня племенницата на сестра Ронах за четиринадесет дни. А вие, сестри мои?

Всяка от тях обеща да приеме момичето за три дни. Значи Гризелдис можеше да гостува на ордена „Св. Мария“ осемдесет и четири дни. Четиринадесет от игуменката, три дни от лелята — всичко сто и един дни. Това необикновено събитие развесели сестрите.

Шеста глава

Гризелдис Фон Ронах стоеше в опразнената вече стая. Старите фамилни мебели трябваше да се разпродадат, за да има тя с какво да преживее поне докато си намери работа. Носачите бяха дошли да вдигнат последните неща.

Девойката бе облечена в скромна черна рокля. Красивото й лице издаваше тихо страдание. Тя поглади блесналата си руса коса, която на две плитки като ореол обкръжаваше главата й. Кафявите й очи искряха. Устата й бе сочно очертана, усмивката й показваше два реда бисерно бели зъби. Свеж цвят на лицето, признак на здраве и младост, и стройна, гъвкава снага — това бяха даровете, с които майката природа бе удостоила бедната Гризелдис Фон Ронах.

Тя притежаваше много други богатства още: храбро, непоколебимо сърце, жизнерадост и непретенциозност. Бъдещето изглеждаше съвсем несигурно, но тя тръгваше непоколебимо към него.

— Не се страхувай за мен, лельо — говореше момичето. — Аз ще си пробия път в живота. Здрава и силна съм работата ми доставя удоволствие. Все ще се намери някъде в света едно място и за мен. Кой знае, може би съдбата готви малко щастие и за мен. Човек не бива да губи кураж.

Тя не знаеше какво писмо бе писала леля Агнес до манастира.

Отговорът на майка Анна току-що бе пристигнал. Леля Агнес се затвори в спалнята, за да го прочете. През това време Гризелдис изпрати последните мебели и отиде в малката кухня. Запретна ръкави и се разшета.

— Сега да приготвя един разкошен обяд: първо — супа с картофи; второ — пържени наденици с картофена салата, трето — омлет, само дано маслото ми стигне. Повече от три ястия има само у семейство Фон Сарнов. Сарнови са милионери, а аз — още не.

Леля Агнес влезе в кухнята с разплакани очи. Гризелдис я погледна уплашено.

— Лельо, защо плачеш?

— От радост, дете мое.

Гризелдис я прегърна.

— Радостни сълзи? От сърце ти ги прощавам, леличко. Доста скръбни изплака за татко и заради мен. Мога ли да знам коя е причината за тая радост?

— Да, трябва да знаеш, Зелдис. Бях писала на майка Анна, игуменката на нашия орден. Получих отговор. Имаш двадесет и девет покани за гостуване в нашия орден от сестрите и от игуменката.

— Покани за гостуване?

— Да, Зелдис, в „Св. Мария“. Всяка сестра те кани по за три дни, а игуменката — за четиринадесет. Три месеца ще бъдеш в манастира.

Гризелдис замислено бъркаше супата.

Лека въздишка се изтръгна от гърдите й.

— Това е много, много хубаво, лельо Агнес. Но как са се сетили тия дами да ме поканят? Та аз не познавам нито една от тях.

Леля Агнес гузно сведе поглед.

— Казах им, че искам да те взема при мен за известно време и ето, заваляха поканите.

Гризелдис се усмихна.

— Бедна лельо, толкова главоболия ти причинявам. И значи твоите сестри наистина ме канят?

— Ето виж — подаде й писмата Агнес.

Гризелдис прочете поканите и се засмя.

— Милите добри жени! Все някога ще им се отплатя. Знаеш ли, бих могла да преправя старите им рокли и шапки да изглеждат по-съвременни. От първата заплата ще ги почерпя с бонбони или нещо друго. А сега — да обядваме. Също както у семейство Сарнов — три блюда. Усмихни се, лельо! С това не ще нарушим траура по милия татко. Не ще ти се разсърди той, макар и сам да бе забравил да се смее. Хайде, седни тук. Ето, нося първото ястие.

Леля Агнес сияеше.

— Там не подозират какво слънце ще влезе в нашия дом. Всяка на твое място би плакала от отчаяние. А ти стискаш зъби и вървиш напред. Скръбта по твоя баща не те сломи.

Гризелдис прехапа устни, очите й за миг се помрачиха, но отново светнаха.

— Обещах на татко да не плача… Въпреки това в първите дни на голяма скръб не можах да се сдържа. Той беше като дете, което не можеше без моите грижи. Болестите го озлобиха.

Леля Агнес усмихната вкуси от супата.

— Чудесна е, въобще готвиш отлично, забелязала съм го отдавна.

— Жалко, че не мога да постъпя някъде готвачка. Ще получавам добра заплата, ще ме почитат.

— Каква идея, дете!

— Да, но неосъществима за една Фон Ронах. Готвачката на семейство Сарнов е страхотия: когато е в лошо настроение, цялата къща трепери.

— Но от теб никой няма да трепери, защото си винаги в добро настроение. Зелдис, няма ли някаква служба при Сарнов? Те са добре разположени към теб.

— Веднага след смъртта на татко дойде Тили фон Сарнов и ме помоли от името на родителите си да живея у тях. Отказах.

— Но те ти дължат толкова благодарност, дето спаси малката Рут от удавяне. Рискува живота си.

— Можех ли аз, една от най-добрите плувкини, да оставя да се удави едно дете, сестричката на приятелката ми? Сарнови ме измъчиха с благодарностите си. Искат да изпълнят някое голямо мое желание. Но за нищо на света не бих приела.

— Имаш право, Зелдис, но все пак добре би било да се настаниш някъде.

Двете жени свършиха обяда и заговориха за близкото бъдеще. В неделя следобед трябваше да пристигнат в „Св. Мария“.

Предстоеше им да направят няколко прощални посещения. В къщата на Сарнов ги приеха с особена любезност. Тили фон Сарнов съжаляваше, че ще се лиши от своята приятелка. Красиво, елегантно момиче, тя обичаше от сърце Гризелдис.

— Не забравяй, Гризелдис, че ми дължиш едно желание — каза й Тили, преди да си тръгнат.

Гризелдис се засмя.

— Дълго ще чакаш, Тили. Аз нямам никакви желания.

Още два дни им оставаха до заминаването. Само един голям сандък със спално бельо запази тя от бащиното си състояние и чанта с лични вещи, които взе със себе си в „Св. Мария“.

Тили Сарнов ги изпрати до гарата заедно с Рут. Сестрите обсипаха Гризелдис с цветя.

Седма глава

До гарата ги чакаше колата на ордена „Св. Мария“, вече посивяла. В нея бяха впрегнати два мършави коня, а на капрата, завит в износена мантия с някога черна, а сега почервеняла кожена яка, седеше кочияшът на ордена, който изпълняваше няколко длъжности: кочияш, градинар и портиер, при големи празници ставаше слуга; обличаше добре запазена ливрея, на която бе зашил сам откъснатите от войнишка униформа нашивки и копчета. На ливреята подхождаха и неговите огромни бели ръкавици, за които майка Анна веднъж шеговито бе казала, че биха могли да послужат и за пердета на прозорците. Кристиан беше единственият мъж, който живееше в женския приют, макар и в къщичката на портиера до голямата градинска врата. Природата го бе направила безопасен за женския пол: лицето му — надупчено от шарка, зъбите — редки, черни, а носът — червен, почти син.

Важен и строг се полюшваше той на капрата. Днес беше само файтонджия, на когото са поверени двата скъпи коня. Никой не би могъл да го принуди да напусне мястото си. Наметнал вехта княжеска мантия, той за нищо на света не би се унизил да пренася багажа, на когото и да е. За това си имаше носачи.

Двете баронеси приближиха почтително Кристиан. Леля Агнес още във влака бе описала външността и характера на кочияша.

— Добър ден, Кристиан — поздрави леля Агнес.

— Добър ден, милостива госпожице.

— Моята племенница, Кристиан.

Кристиан погледна отвисоко момичето; младото одухотворено лице го накара да се усмихне.

— Такава млада дама отдавна не е идвала в приюта. Хайде качвайте се. Четвърт час мръзна тук.

— Ще се погрижа да получиш от готвачката един горещ грог, Кристиан — каза леля Агнес.

Кочияшът грейна от удоволствие:

— Само да не забравите? Ще ви припомня, когато пристигнем.

— Не е нужно, Кристиан. Аз ще подсетя леля — каза Гризелдис.

Носачите бяха натоварили вече багажа и двете жени се качиха в колата. Гризелдис така дълбоко потъна във възглавниците на купето, та извика през смях:

— Боже мой! Та това е истинска лодка, лельо!

Цял час пътуваха, докато стигнат приюта. Когато колата спря и двете жени слязоха, от прозорците се показаха любопитни женски лица. Кристиан слезе много по-бързо, отколкото позволяваше неговото достойнство. Той загледа своите пасажерки с очакване.

— Лельо, да не забравиш топлия грог — каза Гризелдис.

Леля Агнес се обърна към жената, която гледаше от долния етаж:

— Лина, един горещ грог за Кристиан. Здравата е измръзнал.

Готвачката кимна в знак на съгласие.

Двете жени отминаха нататък. Гризелдис очарована разглеждаше стария манастир. Минаха по тесния коридор и стигнаха широките стълби. Тук ги посрещна майка Анна — с добродушна усмивка и непринудена сърдечност ги поздрави. Тая хубава стара жена веднага спечели сърцето на Гризелдис. Тя се наведе и й целуна ръка.

Милото и весело лице на момичето направи добро впечатление на майка Анна.

— Да не стоим повече тук, сестра Агнес. Заведете госпожица Гризелдис в нейната стая, която е точно срещу вашата. Докато отдъхнете от пътуването, ще дойде време за чая. Тогава ще представите племенницата си на всичките дами. Довиждане, госпожице Гризелдис. Мога ли да ви наричам така?

— Ще бъде чест за мен, госпожо.

Когато Гризелдис остана насаме с леля Агнес, силно стисна ръката й.

— Лельо, майка Анна е чудна жена. Колко красива е тя с белите коси и големия кръст на ордена върху черната копринена рокля. Толкова се радвам, че мога да остана известно време в приюта. Внушителна стара постройка! Вече знам как изглежда един манастир. До коя година са живели монасите тук?

— До 1806, когато манастирът е бил иззет. Оттогава е приют за жени.

— Сигурно е интересно, лельо? Ех, дете, скоро ще се отегчиш. Животът тук е монотонен.

— За мен ще бъде интересен. Аз няма да скучая.

Осма глава

След час Гризелдис бе представена на всички дами в приюта. С удоволствие се ръкува с тези възрастни жени, някои от които не бяха лишени от претенции за оригиналност. Тя изказа своята благодарност за добрия прием.

Нейната естественост, хубост и сърдечност трогнаха дамите.

Гризелдис внесе много светлина в неуютната сива постройка. Старите госпожици си припомниха своята собствена младост, когато с опънати платна и изпълнени с надежди са се впускали в морето на живота.

Сега почувстваха, че в този приют живеят достойно и човешки.

Гризелдис разгледа стария манастир от зимника до тавана и откри прелести, които възрастните обитателки дори не подозираха.

С нейните очи видяха своя дом. От момичето узнаха какви красиви гледки се откриват от прозорците на техните стаи.

А обилното ядене! Закуската с прясно масло и чист мед, добре опеченият бял хляб, обядът, вечерята, всичко бе осигурено. Старата колонада, където при дъжд можеха да се разхождат на чист въздух, паркът, тишината, животът на сестрите под покровителството на майка Анна — това бяха прекрасни придобивки, които трябваше да се ценят.

До вчера жените живееха, примирени или недоволни от своето положение, смятаха се достойни за съжаление. Днес бяха удивени, когато Гризелдис им каза, че човек може да завиди на хубавия им живот.

За кратко време ги научи как по-забавно да прекарват времето си, осъвремени облеклото им, показа им красиви и евтини ръкоделия.

Накратко — нейното идване в приюта беше истински дар небесен за старите госпожици.

Майка Анна беше доволна — това младо момиче внесе радост и утеха в нейното малко стадо. Един ден тя разказа на Гризелдис за трагедията в Тройенфелз.

Гризелдис се запозна задочно с обитателите на замък: бивши и сегашни: граф Харо, жена му, дъщеря му, майка му. Само от контеса Беата нямаше никаква фотография. Снимката на граф Харо беше от дните, когато беше годеник. Очите му издаваха горд и нежен характер; гледаха ясно и открито; бяха очи на добър човек.

Тя взе присърце драмата на графа. Не, той не можеше да бъде убиец. И тя с интерес следеше развоя на делото във вестниците.

Някак неусетно стоте дни в приюта изминаха. Обитателките му се обезпокоиха: добро място за момичето, въпреки всички старания, още не бе намерено. Имаше някои предложения, които тя би приела, но самите дами се противопоставяха. Не, Гризелдис заслужава много хубаво място, което ще й гарантира сигурност. Всички се грижеха за нея като майки. Искаха дори да подновят поканите си, но Гризелдис възрази.

— Не, мили госпожи, вие така ме глезите, че ще стана негодна да се боря с живота. Никога не съм живяла толкова приятно, както тук. Ще приема първото предложение за работа, което получа! Ако не ми хареса, ще ви пиша писмо пълно с оплаквания, за да изпрося спасение от моите тридесет нови майки. Тържествено ви обещавам! Но първо трябва да се опитам да летя сама. С бодър дух и добра воля мога да отида малко по-далеч.

След два дни дойде писмото на граф Харо. Той искаше възпитателка немкиня. Майка Анна се замисли: случайност ли бе това или предопределение на съдбата? Истинската възпитателка за дъщерята на Харо бе намерена. По-добра от Гризелдис човек не би могъл да открие.

Ръката й натисна звънеца. Влезе прислужницата.

— Берта, повикай младата госпожица Фон Ронах.

След няколко минути Гризелдис застана на прага.

— Вие ли ме викате, майко Анна? Ето ме.

— Да, дете, имам нещо важно да ти кажа. Мисля, че намерих подходящо място за теб. Ако, разбира се, приемеш.

Гризелдис се приближи.

— Разбира се, майко Анна. Вече казах, че ще приема без колебание първото място, което ми предложат.

— Трябва добре да обмислиш. Ще влезеш в дома на човек, върху когото цял живот ще тежи едно, макар и несправедливо съмнение.

Гризелдис седна.

— Майко Анна, граф Тройенфелз ли имате предвид?

Старата жена кимна.

— Да, Гризелдис. Граф Харо търси възпитателка за дъщеря си. Жена, която би била в състояние да замести майката на умното му дете. Моли ме да му препоръчам някоя достойна жена. Бих могла да изложа приемливи за вас условия, ако се съгласите.

В стаята настъпи пълна тишина. Гризелдис притисна ръце една до друга и се загледа пред себе си. Дали не се колебаеше? В този миг тя чувстваше, че нещо неотменимо и необяснимо я привличаше към човека, чиято тежка участ я трогна. Но някакъв вътрешен глас я възпираше: не тръгвай към опасност, която все още можеш да избегнеш.

Друга, неосъзната вътрешна сила я подтикваше да приеме.

— Разбирам, мило дете, трябва добре да обмислиш. В никакъв случай няма да те насилвам. Ако искаш, прочети писмото на граф Харо. В него няма тайни. Твоите сили трябва да бъдат използвани за благородна работа. Тежка, но красива. Ти си достойна за нея. Това осиротяло дете трябва да бъде възпитано така, че някога спокойно да понесе своята съдба. Ти можеш да му прелееш малко от своята храброст и жизнерадост. За Тройенфелз можеш да бъдеш истинска благодат. Няма какво да ти кажа повече. Ето ти писмото, прочети го внимателно. По-късно ще ми съобщиш решението си.

Гризелдис взе писмото и целуна ръка на майка Анна.

— Не мислете, че се колебая, защото се съмнявам в невинността на графа. Искам първо да преценя силите си.

Гризелдис се върна развълнувана в стаята си. Докато четеше писмото, ръката й трепереше. Струваше й се, че е настъпил решителният час. За зло или за добро? Странно, тя никога не се бе страхувала толкова много за себе си, колкото в този миг.

Разгледа изискания почерк на писмото. Започна да го чете бавно и съсредоточено. Когато дочете и последния ред повече колебания не я измъчваха. Облада я силна воля, въодушеви я красив порив. Искаше да бъде в Тройенфелз и поеме от този нещастен мъж поне грижите за дъщеря му. Намираше, че е достатъчно издръжлива, за да се справи с тази задача. Ще възпитава малката контеса така, че след време да застане до него, да му бъде опора в изпитанията. Баща й бе доверил в предсмъртния си час:

— Ако ти не беше до мен, мое мило дете, бих се отчаял от този мизерен живот. Ти го направи поносим. Благодаря ти.

Така трябваше да се обърне някога и граф Тройенфелз към своята дъщеря. Майка Анна беше права. Тази задача е благородна.

Със светнал поглед влезе момичето в стаята на майка Анна; игуменката я очакваше.

— Ако смятате, че съм достойна, майко Анна, ще отида в Тройенфелз.

— Браво, Гризелдис. Бог да възнагради твоята готовност да се притечеш на помощ. Не допускам, че случайността те доведе тук. Това е върховна повеля. Сега ще повикам твоята леля да уговорим всичко и после ще пиша на граф Харо.

Леля Агнес дотича веднага.

Стресна я предложението, бе готова да разубеждава Гризелдис, но времето минаваше и нейната мила племенница трябваше да се настани на работа.

Даде съгласието си. На обяд съобщиха и на другите дами в приюта. Те не желаеха да се разделят с нея — през тези сто дни жените почувстваха нещо, което спи в сърцето на всяка жена — майчинска нежност. Майка Анна убеди старите жени, че такава била волята Божия; Гризелдис била изпратена от съдбата. Дамите благословиха най-сетне избора на момичето.

Майка Анна седна и написа до графа следното писмо:

Мой скъпи Харо,

За щастие веднага ти предлагам едно момиче за възпитателка, каквото не си и допускал, че можеш да намериш. В детството си тя не е прекарала много радостни дни. Бедна е и бездомна. Но въпреки това е очарователно създание, смела, работна, честна и мила. За твоето дете тя ще бъде приятелка и весела другарка, съвестна и взискателна възпитателка. Бихме я задържали с удоволствие тук, но манастирският устав не позволява. Ще я изпратя при теб да се грижи за твоето дете. Имам чувството, че тя навсякъде носи благодат и разбирателство. От такива деца на слънцето се излъчва някакво очарование, срещу което никой не може да устои. Тя знае какво се е случило с теб. Позволих си от твое име да й предложа добро възнаграждение, като я уверих в добрия живот и обноски, които ще намери в замъка.

Гризелдис е на двадесет и две години и е много хубава, да не кажа красавица. Тя бързо спечели сърцата на всички жени тук, вярвам, че Гилда ще я обикне, както и Гризелдис — нея.

Макар и да съм уверена в твоите рицарски чувства, аз съм доволна, че Беата живее там като почетна дама. Гризелдис ще бъде под твое покровителство и това е една утеха за мен, защото обичам от сърце това дете.

Веднага ми пиши дали си съгласен и мога ли да я изпратя.

Поздравявам те от сърце и целувам моята малка кръщелница.

Твоя предана майка Анна

Писмото бе проводено с Кристиан. Майка Анна беше уверена, че е извършила едно добро дело.

Девета глава

Граф Харо, малката му дъщеря Гилда и контеса Беата закусваха, когато Хенрих донесе пощата. Първо отвори писмото от майка Анна. Когато свърши да чете, той вдигна очи.

— Бях помолил графиня Салиц-Халм да ми намери възпитателка за Гилда. Пише ми, че веднага може да удовлетвори молбата ми. Великолепно. Гилда няма да бъде повече без възпитателка, и аз ще мога да се занимавам с моите си дела.

Контеса Беата съзнаваше, че няма нито дарба, нито нерви да бъде гувернантка и на драго сърце прие предложението.

— Надявам се, че графинята е направила добър избор.

— Не може да става дума за избор, тъй като само една млада жена й е била на разположение. Ето какво пише графинята.

Беата слушаше внимателно. Стана й много неприятно, когато чу, че Гризелдис Фон Ронах била хубава млада жена с голям чар. Такава личност не би трябвало да стои близо до братовчед й. Това би попречило на плановете й да стане втора жена на граф Харо.

— Момичето е само на двадесет и две години, Харо. Твърде младо е за толкова отговорно място.

Граф Харо още държеше писмото. Прел очите му стоеше името Гризелдис, което много му хареса. Гризелдис!

Той вдигна очи към Беата. Лицето й му се стори неособено приятно. Колко хубаво би било, ако пред себе си гледаше едно младо и красиво лице.

Кой знае защо, той си представи едно нежно, одухотворено лице, което го накара да се усмихне.

— За Гилда трябва млада, жизнелюбива възпитателка. Ако не беше достойна за този пост, майка Анна не би я препоръчала.

Контеса Беата прехапа устни.

— Бих предпочела по-опитна жена. Ако угажда на Гилда, какъв авторитет ще има?

— О, истинският авторитет не се нуждае от строго лице. Необходим е авторитетът на истинската обич. Това искам аз за моята Гилда. Във всеки случай ще бъда нащрек, преди да й предоставя напълно детето си. Успокой се аз вярвам в преценката на графинята.

Беата сведе очи, за да скрие неспокойните искри в тях. Обзе я дива неприязън срещу тази Гризелдис, която още не познаваше.

— Добре би било да я видиш, преди да я ангажираш. Ако си възпрепятстван аз с удоволствие бих отскочила до ордена „Св. Мария“.

Граф Харо енергично поклати глава.

— Не, Беата, това не е необходимо. Графинята е достатъчно умна и разбрана жена.

Беата направи последен опит:

— Може би ще ми се скараш, Харо, но едно предчувствие ме подтиква да те разубедя. Вземи по-добре някоя буржоазка, без претенциите, които би имала херцогиня Фон Ронах.

Граф Харо я изгледа учуден.

— Но, Беата, не мога да те разбера. Възпитателката не е слугиня. За мен е от значение нейното поведение и благородство.

Контеса Беата отстъпи.

— Тогава опасенията ми са неоснователни. Начинът, по който постъпи мадмоазел Пердюноар, ми даде право за тия забележки.

Граф Харо тръсна рамене и се обърна към дъщеря си:

— Чу ли, Гилда? Ще имаш нова възпитателка.

Гилда откъсна очи от шоколада, който я занимаваше, и погледна баща си.

— Необходимо ли е, татко?

— Да, дете мое.

— Колко хубаво е без възпитателка! Не искам.

— Все пак, Гилда, ти трябва да се възпитаваш и учиш.

— Защо не ме възпитаваш ти?

— Нямам толкова време.

— О, за това не е нужно време! Кажи ми само: направи това или онова и готово.

Той с усмивка погали златните й коси.

— Не е толкова просто, Гилда. Госпожица Гризелдис ще бъде много мила с теб.

— Госпожица Гризелдис? Какво смешно име. Тук, в село, никой не се нарича така.

— Не, това име е рядко, но хубаво.

При тези думи контеса Беата мрачно прехапа устни.

— Ще ми се кара ли госпожица Гризелдис, както мадмоазел Пердюноар? Аз не мирувах, когато тя четеше страшни книги.

— Надявам се, че госпожица Гризелдис не чете такива книги и се кара само на непослушните.

— Татко, големите хора намират много неща за неприлични. Аз никога няма да допусна лоши работи.

Контеса Беата прегърна детето в изблик на нежност и го целуна.

— Ох, лельо Беата, заболя ме от твоята прегръдка. И не ми казвай „моя бедна малка“.

Въпреки това Беата още веднъж я целуна.

— Мило сладко създание! Не искам друга да те прегръща!

Граф Харо, без да подозира някакъв особен смисъл в тези думи, сърдечно поблагодари за засвидетелстваната любов.

— Тя е твоя дъщеря, Харо — рече Беата, но забелязала недоволството му, добави: — толкова желая да ти се отплатя за многото добрини.

Граф Харо се упрекна мълком за студенината, с която посрещна признанието на Беата.

След закуска той предприе дълга разходка с Гилда и се върна освежен и весел. Лицето му отново прие онзи здрав цвят, който бе изгубило в затвора; снагата му се изпъна. Ала гордостта го караше грижливо да потиска страданието си. Заради рожбата си не биваше да унива.

Графът се уедини в кабинета си и написа две писма. Едно благодарствено до майка Анна, друго — до Гризелдис.

Уважаема госпожице,

Майка Анна беше така добра да ми препоръча вас за възпитателка на моята дъщеря. Уверен съм, че изборът е сполучлив и ви моля да заемете веднага длъжността. Ала преди да тръгнете насам, длъжен съм да ви предупредя, че ще попаднете в дома на един презрян от хората човек. Това навярно ще измъчва и вас — държа да го знаете. Моля, обмислете го, преди да вземете окончателно решение.

Ако въпреки това желаете да бъдете възпитателка на моето дете, моля да заемете мястото си колкото е възможно по-рано. Ако обичате, съобщете ми датата на тръгването, за да ви изпратя кола на гарата.

С почит:

граф Харо Тройенфелз.

Десета глава

Гризелдис отговори, че ще тръгне идния понеделник за Тройенфелз и посочи часа на влака.

В „Св. Мария“ доста очи се навлажниха поради предстоящата раздяла. Два часа преди заминаването си, Гризелдис започна да се сбогува. Не успя да преглътне сълзите. Но на всяка жена тя казваше нещо весело и ободрително. Когато стигна до леля Агнес и майка Анна, гласът й загуби своята увереност.

В трапезарията се бяха събрали всички на закуска. Гризелдис заговори:

— Не ви казвам сбогом. Тази дума е печална: искам да ви запомня мили и усмихнати. Ще ви пиша и ще се радвам, когато чуя, че сте добре. Като изляза след време в отпуск, ще дойда да ме поглезят моите незабравими нови майки. Тук при вас ми беше хубаво, но сами виждате: животът ме зове.

В гласа й прозвучаха и смях, и сълзи. Майка Анна я помилва по косите:

— Надявам се, че в Тройенфелз ще ти бъде още по-добре, мила Гризелдис. Ти не си претенциозна и сигурно ще се учудиш на феодалното великолепие. Нашата благословия ще бъде винаги с теб.

Старата кола чакаше пред вратата. Кристиан гордо седеше на капрата, потънал в шубата си. Старите жени, загърнати в топли шалове, изпратиха момичето до колата. Конете буйно дръпнаха напред.

Гризелдис се взираше през прозореца.

— Мили, скъпи мои, благодаря ви от сърце за вашата доброта към мен. А сега — напред, смело към неизвестността.

Майка Анна седеше в стаята си, гледаше след колата и в тъмните й очи грееше благослов:

— Нека щастието бъде твой спътник, скъпа Гризелдис. Дано влезе заедно с теб в Тройенфелз, откъдето отдавна избяга.

И тя молитвено сключи ръце на гърдите си.

Гризелдис не пътува дълго. За два часа бързият влак я отведе до най-близкия до Тройенфелз град. Тук я чакаше автомобилът на граф Харо.

Тя позна по описанията на майка Анна слугата в кафява ливрея, който я чакаше на перона. Спокойна и сигурна, се запъти към него.

— Вие сте от замъка Тройенфелз, нали? — попита го.

Слугата свали шапка и изпитателно изгледа пътническата дреха на младата жена.

— Да, милостива госпожице. Дойдох да посрещна госпожица Фон Ронах.

— Аз съм госпожица Ронах.

Гризелдис с изненада изгледа елегантната кола, в която се настани, докато слугата освободи багажа й.

„Чудесна е, помисли си той, — съвсем не прилича на старата бричка на приюта.“

Няколко души наблюдаваха непознатата и се питаха коя е тази млада, засмяна жена. Ако е роднина на Тройенфелз, би трябвало да бъде в траур.

Когато колата тръгна, тя една не ахна от удоволствие, но сърцето й изведнъж плахо се сви. След малко тя ще застане пред граф Тройенфелз: да се радва или да се бои от тази среща?

По-рано отколкото предполагаше, навлязоха в гористия път, който водеше към замъка. Изкоренените от бурята дървета бяха отстранени. Пътят се виеше гладък и чист.

Когато гората остана назад, Гризелдис видя горе на високото замъка. Тя се наведе през прозореца и се полюбува на внушителната постройка.

„Красив, приказен замък — помисли и притисна ръка до сърцето си, което неспокойно заби. — Но там не живее някоя омагьосана принцеса, а самотен мъж с накърнена чест. Той е лишен от щастие. О, да можех да му помогна!“

Автомобилът леко се плъзгаше нагоре между поляни, по които едва се бяха показали ранни кокичета. Скоро колата спря до откритата стълба на замъка.

Гризелдис нямаше време да се любува на живописната околност. Слугата в ливрея изскочи от колата и я помоли да го последва.

Когато стигна огромните врати на замъка, стори й се, че сърцето й замира; може би трябва да се върне назад, да побегне с всички сили?

Бързо се съвзе, упрекна се за глупавия страх. Изправи снага и влезе през широко отворената врата.

Изумена наблюдаваше тя чудесната архитектура на преддверието, художествената мозайка на пода и скъпите килими. Около голяма кръгла маса в средата на преддверието бяха наредени високи столове с облегалки. Такива имаше и в ъгъла пред красивата камина.

Безшумно стъпваше по дебелите килими. В широкия замък бе безмълвно, сякаш нямаше никакъв живот. Но миг след това Гризелдис дочу отваряне и затваряне на врата. Шумът идваше от горе.

Когато слугата я въведе на първия етаж, пред нея се изправи висока и стройна жена в траур: тя водеше момиченце в бяла премяна.

Граф Харо бе пожелал контеса Беата и Гилда да посрещнат новата възпитателка тук.

Гризелдис веднага позна оригинала от фотографията на детето, която майка Анна й бе показала. Приветливо усмихната, срещна сините невинни очи на момиченцето.

— Ти ли си Гризелдис? — звънливо попита Гилда.

Младата жена кимна с глава и се наведе към детето.

— Да, малка Гилда, аз съм Гризелдис.

— Откъде знаеш коя съм?

— Видях един твой портрет.

— Къде?

— При майка Анна.

— Не я познавам.

— Но тя те познава. Може би я знаеш под друго име. Запитай за нея татко си.

— Хъм, ще го попитам. Да идем при татко. Той те чака. — Малкото момиче я хвана за ръка и напористо я повлече.

За щастие Гризелдис не видя как пламнаха черните очи на контесата, когато я съгледаха. У Гризелдис сякаш всичко бе създадено, за да я отрича. Сърцето й се сви. Да можеше, с удоволствие би изпъдила още от стълбите това момиче.

Но докато Гризелдис се забавляваше с Гилда, тя намери време да се окопити.

— Сега не може да отидете при татко. Той е зает. Първо да покажа на госпожица Фон Ронах стаята й.

Малката контеса се замисли.

— Ще се бавиш ли много, Гризелдис?

— Не бива да я наричаш така, Гилда — напомни контеса Беата твърдо и строго; граф Харо не беше тук, за да го впечатли тонът й.

— Как да й казвам? Мадмоазел?

— Не, ще я наричаш госпожица Фон Ронах — отвърна контеса Беата.

— Не ми харесва. И татко каза, че Гризелдис е хубаво име. Може ли да те наричам така, леличко?

— Можеш да се обръщаш към мен както желаеш — отвърна Гризелдис и нежно я помилва по косата.

Гилда притисна лицето си до ръката й. Това се случваше с нея много рядко. Очите на Беата мрачно блеснаха.

— Госпожице Фон Ронах, моля ви, оставете на господин графа да реши как да ви назовава Гилда. Мисля, че не трябва да се отнася към вас толкова фамилиарно, защото това ще накърнява авторитета ви — каза студено Беата.

Гризелдис бавно вдигна очи към нея. Контеса Беата я надвишаваше с цяла глава, макар че Гризелдис беше със среден ръст. Враждебно затаеният поглед я смути. Никой не бе я посрещал до сега толкова нелюбезно. И Гризелдис почувства остра неприязън към контесата.

— Естествено, че графът ще реши. Но и сега ще кажа, че нямам нищо против, ако Гилда се обръща към мен на собствено име — каза с хладна учтивост новата възпитателка.

— Лельо Беата, татко ще се съгласи. Гризелдис много ми хареса, тя има такива мили очи. Довиждане, Гризелдис. Побързай да се приготвиш.

— Не говори на ти с госпожица Фон Ронах! — строго забеляза контесата, забравила, че не бива да губи благосклонността на Гилда.

Гилда учудено я изгледа.

— Аз пък говоря така с всички хора, които обичам.

— Иди си сега, Гилда. Веднага ще дойда при теб, след като покажа стаята на госпожица Фон Ронах — заповяда контесата.

Гилда тичешком се отдалечи, като смигна весело на Гризелдис, която също се зарадва; веднага обикна момичето това улесняваше задълженията й.

Спокойно последва контеса Беата до втория етаж. Последните стаи в дългия коридор бяха предназначени за нея; намираха се точно над спалнята на графиня Алис. Тия стаи също се опираха до кръглата кула, но и от тях нямаше врата, която да води към нея. Две от помещенията бяха определени за възпитателката — просторни и светли, с лъскав паркет. До тях бяха и стаите на контеса Беата; но Гризелдис не знаеш, че така Беата имаше възможност непрекъснато да наблюдава новата си съседка.

— Това са вашите стаи, госпожице Фон Ронах. Багажът ви веднага ще бъде пренесен. Разполагайте се. Графът ще ви поздрави на чая в пет часа. До тогава имате два часа. В пет часа ще изпратя един слуга да ви вземе.

— Благодаря ви — едва, едва се поклони Гризелдис.

Черните очи на контесата опариха лицето й.

— Трябва да ви предупредя, че от вас ще се искат такт и прилежание. Господарката на замъка е покойница. Голяма смелост е при вашата младост да приемете място, където домакинята липсва — каза тя рязко.

Гризелдис инстинктивно почувства, че това е казано със зъл умисъл.

— Моля да не се съмнявате в моя такт, контесо. Не смятам, че съм поела голям риск, като съм дошла в тази къща. Майка Анна ми обрисува графа като безупречен благородник.

— Не знаете ли в какво го обвиняват?

Гризелдис каза:

— Знам, че граф Харо е много нещастен. Но е невинен.

— Откъде тази вяра у вас?

— От игуменката на орден „Света Мария“.

— Ах, наистина, забравих, че графинята ви настани тук. Много смело от ваша страна. За една млада жена е доста рисковано да живее в къща на вдовец.

Гризелдис прехапа устни и после каза спокойно:

— Ще изпълнявам своя дълг и това е всичко. Няма от какво да се боя.

Контеса Беата помръкна. Това дяволско момиче не се плаши от нищо.

— Тогава мога да бъда спокойна. Изглежда, добре знаете какво искате.

— Който е останал без подкрепа, трябва да го знае.

Единадесета глава

Когато остана сама, Гризелдис се огледа. Двете големи стаи бяха почти княжески наредени. Силно впечатление й направи голямото легло с балдахин с позлатена поставка и драперии от копринена дамаска. Леглото бе опряно до стената, която граничеше с кулата.

И другите мебели бяха великолепни; вероятно преди време са красели господарските стаи. Гризелдис помисли, че за човек със заплата тия мебели са голямо разточителство. Тя още нямаше реална представа за разкоша в този стар феодален замък.

Малкото салонче бе мебелирано също с копринена дамаска, обточена със златни нишки.

Гризелдис въздъхна: „На колко години са тия мебели? Те биха възхитили всеки художник или любител на антики. Графовете Тройенфелз трябва да са страшно богати, иначе биха ли си позволили подобна мебелировка на стаята за една обикновена възпитателка.“

Да можеше да я види нейният беден баща сред това великолепие.

В къщата на Сарнов всичко беше превъзходно, но дори стаята на Тили не бе така красиво наредена.

И Тили би се удивила. Ами леля Агнес, ами жените от приюта? Те всички свободно биха се побрали тук. С право майка Анна й каза:

„Ще останеш учудена, Гризелдис.“

И в най-смелите си мечти не бе виждала подобно великолепие.

С какво заслужи това приказно царство? Дали не сънува? Не, стоеше здраво на краката с, а от прозореца грееше мартенското слънце.

Гризелдис притисна ръце до сърцето си. „Да бих могла завинаги да остана тук!“

И изведнъж се сети за враждебното държане на Беата и изпита тревога. „Тя не е доволна от идването ми. Защо? Коя е причината?“

Контеса Беата засега бе единствената сянка на пътя й. Може да е за добро, иначе би се възгордяла, ако всичко е безупречно.

Тя се върна в спалнята, където току-що бе донесен багажът й.

Едно миловидно момиче в черна рокля и бяла престилка я запита дали има нужда от нейната помощ. Гризелдис се усмихна.

— Сама ще свърша всичко. Изнесете после празните куфари.

— Вие само позвънете, госпожице.

Момичето си отиде.

Гризелдис остана сама. Пристъпи към прозореца и погледна навън. От гърдите й се изтръгна тих възторжен вик.

Пред нея се откриваше величествен изглед към долината, полето, гората, реката и ливадите. Колко ли красиво е на пролет, когато зеленее и цъфти! Гризелдис се наведе от прозореца и видя долепената кръгла кула.

Нейде там сигурно са стояли девойките от замъка и са размахвали воали на любимите рицари, които вихрено се носели на конете си към замъка. А когато идвал неприятелят защитниците на замъка отгоре са пращали своите смъртоносни стрели срещу врага. „Да мога да се кача поне веднъж на кулата! Дали ще ми позволят? Съжалявам, че от моята стая няма врата, през която бих могла веднага да изтичам — помисли си тя и затвори енергично прозореца. — Сега на работа, Гризелдис!“ — подкани се и започна да разопакова куфарите, да подрежда нещата си по шкафове и чекмеджета.

Малкото накити, които възлизаха на незначителна сума тя остави върху нощната масичка, за да ги прибере по-късно! Очите й се спряха на женския портрет в средновековно облекло. Картината беше половин метър широка и около три четвърти метър висока. Рамката й беше с орнаменти. Платното бе потъмняло, но лицето личеше сред сенките.

Картината сигурно беше много стара и отдавна висеше на това място.

Наоколо имаше и други картини — закачени на халки и шнурове. Но женският портрет правеше изключение.

— Кажете нещо, почитаема госпожо — каза Гризелдис усмихната.

Отговор, разбира се, не последва. Заинтригувана, Гризелдис започна да опипва интересните орнаменти, които представляваха преплетени делфини. Допирайки пръста си до един от тях, тя уплашена се отдръпна назад. Делфинът трепна, чу се някакъв шум и картината се задвижи напред. Зад нея се показа шкаф, издълбан в стената.

Гризелдис се усмихна на страха си и погледна вътре. Шкафът бе пълен с паяжина, вероятно отдавна не е бил отварян. Изчисти паяжините и започна да разглежда. Формата на шкафа й се стори особена. Отвътре стените бяха дъсчени, а под него пространството беше празно.

„Сигурно слугите нищо не подозират за съществуването на този шкаф, затова е толкова прашен. Ще го почистя и ще прибера в него княжеските си накити“ — развесели се момичето.

— О, госпожице, току-що пъхна носа си в този феодален замък и вече откри една тайна. Благодаря ти, хубава госпожо, че ми откри тайната. Сега пази моите скъпоценности.

Тя изпита удоволствие да изпробва няколко пъти механизма. Той работеше отлично. С молив драсна знак на подвижния делфин.

Щом привърши работата си, позвъни на момичето да прибере куфарите. Оставаше й цял час за тоалета.

„Какво да облека?“ — запита се тя като всяка Евина дъщеря.

Голям избор нямаше, защото нейното състояние не й позволяваше да има много траурни тоалети.

В приюта си бе ушила няколко хубави поли и блузи. Беше доста сръчна и имаше добър вкус.

Дълго обмисля. Никога не е била толкова придирчива. Трябваше да направи добро впечатление на граф Тройенфелз. При тази мисъл лека руменина оживи страните й.

Най-после избра една рокля от черна коприна. Беше преправена от рокля на леля Агнес, но много й отиваше и тя реши, че с нея ще трябва да се явява на графската маса.

Дали ще се храни с всички, или ще й носят яденето в стаята? Още нищо не значеше поканата за чай, освен да бъде представена на графа.

Облече се и оправи блестящите си руси коси. Застана пред огледалото и се загледа в отражението си.

Сериозна и внушителна изглеждаше в тъмното облекло. Понеже в тази къща носеха траур, без стеснение можеше да носи траур за баща си. Животът тук изглежда пълен с чудеса и великолепие, стига да имаш очи да го видиш. Така. А сега да направи сериозно лице, за да респектира малката контеса.

При тази мисъл Гризелдис поклати глава. „Не, никакъв респект. Тя трябва да ме обикне, както и аз нея. Тогава всичко ще върви леко. Ще я накарам да ме обикне.“

С това желание последва Гризелдис слугата, който я повика за чая.

Тя измина дълъг път по стълби и коридори. Помисли: „Сама не бих могла да се върна в стаята си.“

С възторг се вглеждаше в мебелировката и архитектурата на редица стаи и коридори, през които минаваше. Ето я и галерията с портретите на прадедите от рода Тройенфелз.

Гризелдис им хвърляше само бегъл поглед, но си обеща в свободното си време да прекара тук часове.

Слугата я покани да влезе в една просторна стая.

И тук беше наредено със старинни мебели. В еркера — кръгла маса, покрита с дамаска коприна, а върху нея бяха сложени сребърни прибори.

Край средния прозорец на еркера стоеше висок, строен мъж. До него в едно кресло седеше контеса Гилда и весело бъбреше. Насред стаята беше контеса Беата. Нейният критичен и изпитателен поглед стрелна недружелюбно Гризелдис. Лицето на Беата, което и без туй не беше много красиво посивя, когато момичето й се поклони. В тъмните й страстни очи лумна люта неприязън. Преди още граф Харо да е хвърлил поглед към възпитателката на детето му, контесата вече изпитваше дива ревност. Но все пак каза с глух, престорено приятелски тон:

— Елате по-близо госпожице Фон Ронах, да ви представя на графа.

При тези думи бащата и дъщерята се обърнаха. Гилда скочи от стола си и се спусна към момичето.

— Най-после дойде. Татко, това е Гризелдис!

Граф Тройенфелз се взря във възпитателката изненадан. Гризелдис стоеше пред него като поетичен блян. Името и фигурата й така се покриваха, щото при нейната поява той изпита истинска наслада. Държането й беше скромно и простодушно и все пак гордо и дръзко като на млада царица. Прелестните златноруси коси и искрящите засмени очи го привлякоха с неудържима сила.

Гризелдис!

Това име завладя въображението му, пренесе го в приказно царство. Колко красива и прелестна стоеше тя пред нето! Очите й излъчваха светлина и необясним чар, който действаше като балсам на измъчената му душа.

Гризелдис, странно възбудена, изучаваше благородното лице пред себе си. То не приличаше на фотографията, която й показа майка Анна. Пред нея стоеше мъж, зрял в бурите на живота. Очите му, тънките му устни бяха отвикнали да се смеят.

Сърцето й силно заби. Стори й се, че за нея ще бъде истинско блаженство да се жертва за този човек. Бе настъпил часът, когато нейното сърце трябваше да заговори. И ето то с все сила биеше вече за него. Тънка червенина изби по бузите й, когато му отдаде мил поклон. Беата с огнени очи наблюдаваше и двамата. Тя отмаля — граф Харо веднага хареса новодошлата. Цялата й омраза се съсредоточи срещу Гризелдис, която се бе осмелила да се покаже с тези руси плитки. С неимоверна мъка Беата поглади своите остри коси, черни като абанос, но без всякаква мекота и свежест.

Граф Харо се поклони на Гризелдис, но не й подаде ръка. Откакто се бе върнал у дома си, той никому не протягаше ръка, защото инстинктивно се боеше, че могат да я отблъснат. Каза с топъл глас:

— Добре дошли в Тройенфелз, госпожице Фон Ронах. Надявам се, че тук ще се чувствате добре.

— И аз се надявам, господин граф. Замъкът е чудесен. Животът тук изглежда хубав — каза тя смело.

— Не бързайте — отвърна той с лека усмивка, — животът в Тройенфелз не е много приятен за млади момичета.

Ведра усмивка заигра по устните на Гризелдис.

— О, животът навсякъде е хубав, стига да можеш да го забележиш, а на мен това всякога ми се е удавало.

— Може би защото винаги сте живели на слънчева светлина, а тук е мрак — каза той невесело.

Тя не сваляше очи от него, макар че сърцето й биеше до пръсване.

— В болничната стая на баща ми имаше малко слънце. Той беше сломен и аз трябваше да повдигам духа му. В ордена „Св. Мария“ жените смятаха, че за тях животът е празен и скучен, без слънце. Аз ги убедих, че има светлина. Старият манастир беше забележителен, но замъкът Тройенфелз е изумителен. Тук съм като омагьосана.

На граф Харо се стори, че до това младо създание по-леко се диша. С болка си спомни времето, когато гледаше на живота с нейните очи. Той сподави една глуха въздишка.

— Ще се радвам, ако се чувствате добре. Дъщеря ми се нуждае повече от весела другарка, колкото от строга възпитателка.

Гризелдис с любов се наведе над малкото момиче, което я бе хванало за ръка и подскачаше ту на един, ту на друг крак.

— Убедена съм, че новата работа ще ми се удаде господин граф. Всичките си сили ще посветя на госпожица Гилда.

Той кимна с глава.

— Първо се постарайте да привикнете с моята дъщеря. Струва ми се, вече спечелихте сърцето й. Тя само за вас ми говори.

Гилда увисна на ръката на Гризелдис.

— Татко няма нищо против да те наричам Гризелдис и да ти говоря на „ти“, ако позволяваш — каза й радостно детето.

Гризелдис сложи ръка на рамото й.

— Надявам се, че ще станем добри приятелки, контеса Гилда.

— Щом позволявате на Гилда да ви нарича по име, няма смисъл тази титла пред нейното. Тя е още дете и много държи да ви чувства близка. Вие трябва да се грижите като майка за нея. Ще имате нейното уважение, ако спечелите любовта и доверието й.

— О, аз с удоволствие бих се отказала от уважението, но да я възпитавам с любов. С любов всичко се постига.

Той я погледна удивен.

— С любов всичко се постига…

Тия думи прозвучаха с такава увереност от устата на това младо момиче.

— Мога ли да ви напомня за чая? — отекна рязко и твърдо гласът на Беата.

Граф Харо улови неприязнения поглед на Беата, насочен към Гризелдис.

Какво означава този поглед?

На графа му се стори, че трябва да защити момичето от този поглед. Излезе една стъпка напред и застана между Гризелдис и Беата. И за пръв път той ясно почувства, че контесата го отблъсква със своята неприкрита злоба. Досега бе потискал чувството си на отвращение. Той бавно се отправи към масата. Гилда държеше ръката на новата си възпитателка и не се откъсваше от нея.

Контеса Беата посочи един стол на Гризелдис.

— Моля седнете, госпожице Фон Ронах. Днес можете да пиете чая си с нас. Дали и занапред ще се храните с нас, това графът ще реши — каза тя учтиво, но с тон, който като с ледена вода обля Гризелдис.

Граф Харо я погледна, неприятно изненадан.

— Разбира се, Беата, госпожица Фон Ронах ще се храни с нас.

Контесата прехапа устни, но направи голямо усилие да се сдържи.

— Прощавай, Харо, но мадмоазел Пердюноар, нейната предшественичка, не се хранеше с нас.

Граф Харо видя, че устните на Гризелдис леко потрепериха, светлите й очи се сведоха в мъчително смущение. Той сметна за обидна нетактичност Беата да поставя този въпрос в присъствието на Гризелдис.

— Ти знаеш защо мадмоазел Пердюноар бе мерена с друга мярка. Преди няколко дни стана дума за това. Искам възпитателката на моята дъщеря да бъде член на нашата фамилия. Гилда е достатъчно голяма, за да обядва с нас, естествено е и нейната възпитателка да не прави изключение. Извинете, госпожице Фон Ронах, че във ваше присъствие обсъждаме този въпрос.

Гризелдис го погледна с благодарност. И той в миг съобрази, че е упрекнал Беата. Лицето й беше сбърчено, очите — сведени.

Графът бързо отклони разговора.

— И така въпросът с решен, мила Беата, според твоето желание. И на теб ще бъде приятно да виждаш един весел човек на масата. Сега мога да ви предложа по чаша чай.

С това всичко се изглади, но Беата почувства своето поражение и неприязънта й се превърна в смъртна омраза.

Само Гилда нарушаваше мъчителните паузи с неспирното си чуруликане.

Тя подложи Гризелдис на истински изпит: чете ли жълти романи, ще й вика ли: „Гилда, много бърбориш“: цапа ли клепачите си с черен молив; вярва ли в духове и призраци.

Гризелдис се смееше от сърце на тези въпроси. Обеща, че няма да чете в присъствието на Гилда; не се гримира, не вярва в духове, а само в Бога и ангелите.

Гилда се разположи върху коленете на Гризелдис. Тя я прегърна с пълните си ръчички. Тя трудно се привързваше и сегашното й поведение направи впечатление на баща й и на Беата. Колкото единият се зарадва, толкова другият се обезпокои. Защо на младото момиче още в първата минута се удаде това, което тя тъй отдавна желаеше? Чрез Гилда, Беата искаше да спечели благоволението на бащата; разбира се тя не обичаше детето, то бе само средство да постигне целта си. В този час обаче тя не знаеше кого повече мрази — детето или възпитателката му.

Дванадесета глава

След чая граф Харо целуна ръка на контеса Беата, поклони се на Гризелдис, погали Гилда и тръгна към вратата.

С удоволствие би стиснал ръката на Гризелдис, за да й поблагодари за готовността да възпитава дъщеря му с любов, но се боеше тя да не се отвърне. Тази тревога никога не го напускаше при общуването с чужди хора.

Този ден обаче той за пръв път остави дъщеря си с вярата, че я поверява на добри ръце и повече няма да се чувства самотна.

— Мога ли да остана с Гризелдис, татко? — запита го Гелда, преди да излезе.

Графът погледна младото момиче.

— Може би госпожица Фон Ронах има да се устройва.

Гризелдис се засмя.

— Аз вече се устроих, господин граф. Няма какво друго да правя, освен веднага да поема задълженията си.

Да би могъл поне веднъж в живота си да погледне така безгрижно и весело на света, както това младо момиче, чието единствено богатство е вярата в Бога и самоувереността му!

— Както обичате, госпожице Фон Ронах. Гилда трябва да ви благодари за готовността да се заемете веднага с нейното възпитание. Дъще, добре ще е да разведеш госпожицата из замъка, да се запознае със своя нов дом.

— Да, татко, ще сторя това, обещавам.

Той целуна малката бъбрица и излезе.

Гризелдис се загледа подире му. Нейният нов дом! Какво благородство лъхаше от тия думи.

— Изглеждате доста разсеяна, госпожице Фон Ронах — прозвуча резкият глас на контеса Беата.

Гризелдис потрепери.

— Извинете.

— Гилда няколко пъти ви попита дали искате да излезете с нея.

— Нима бях толкова невнимателна, мила Гилда? — попита Гризелдис, като притисна нежно детето към себе си.

Гилда се засмя.

— О, ти гледаше само в една точка. Мислеше за нещо, нали?

— Да, Гилда, и това е некрасиво от моя страна.

— О, ти не си като мадмоазел. Когато тя не ще да отговори на въпроса ми, казва: „Мълчи, непослушнице!“ — Гилда се опитваше да имитира мадмоазел Пердюноар.

— Как искате да имате авторитет, когато признавате грешката си пред детето? — забеляза Беата.

Гризелдис спокойно я погледна.

— Не мисля, че авторитет се постига с премълчаването на една грешка. Децата са безпристрастни съдии и трябва винаги да им се казва истината.

— Хайде ела, Гризелдис — дръпна я Гилда.

— Ще ми позволите ли да изляза с Гилда? — попита с поклон Гризелдис контеса Беата.

Контесата кипеше от яд, но все пак кимна в знак на съгласие. Трябваше й време да се окопити. Гризелдис имаше дарбата да се вживява в детската психика, за това й беше лесно да общува с Гилда. Детето по свой начин се зае да я запознава с прадедите си. То бе научило от мадмоазел имената, родното място, датата на смъртта на ония, които бяха обитавали замъка.

Гилда имаше свои любимци сред портретите. Най-хубава й се струваше фотографията на баща й като офицер. Като последен Тройенфелз, портретът му бе окачен на южната стена. До него имаше празно място.

— Тук ще поставим мама. Татко поръча да я нарисуват и скоро ще я донесат.

Гризелдис гледаше самоуверения офицер, толкова различен от сегашния граф Харо Тройенфелз.

Освен него, Гилда бе харесала и портрета на жена с големи кафяви очи и светли плитки. Облечена бе в бяла златотъкана дреха, бисерна огърлица обвиваше шията й.

Тази огърлица беше най-скъпият накит на фамилия Тройенфелз. Металната плочка под картината сочеше, че това е графиня Шарлота Мария фон Тройенфелз, родена графиня Салиц-Халм на 24 май 1710 г., починала на 6 ноември 1788 г. Значи роднинството с майка Анна датираше от столетия.

— Нали е много красива графиня Лотемари? — попита Гилда.

— Наистина, дете. Какво приятно лице има!

— Татко ми каза, че тя била много хубава. Той иска аз да бъда като нея — хем хубава, хем щастлива.

Гризелдис слушаше през усмивка обясненията на Гилда. Двете бяха така вдълбочени в разглеждането на портретите, че не усетиха кога граф Харо влезе в залата. Той се възхити на очарователната гледка, която те представляваха. Чу думите на дъщеря си, вслуша се в отговора на Гризелдис.

— Да даде Бог желанието на твоя добър баща да се сбъдне, мило дете.

— Наистина ли съм ти мила?! — попита Гилда с любов.

— Да, наистина. Аз те обичам.

— Колко е хубаво, че ме наричаш мило дете, а не както всички ми викат „бедна малка“. И Беата ми вика така.

— Не си бедна малка, а едно щастливо момиче. Живееш в приказен замък, имаш всичко каквото искаш, баща ти е мил и добър. Той те обича и няма да пожали нищо за щастието на скъпото си дете.

Гилда кимна, уверена в думите й.

— Ах, мила Гризелдис, всичко, което казваш, ми харесва.

— Не се оставяй да те съжаляват, защото наистина си щастлива. Едно момиче е щастливо, когато има чисто сърце и не върши нищо лошо. За да сме щастливи, трябва да сме добри и здрави.

Граф Харо тихо и незабелязано напусна галерията. Когато се намери вън, той пое дълбоко дъх. Ето я истинската възпитателка на дъщеря му. Гризелдис отлично съзнава своята задача. Думите й утешаваха и него. Не трябва ли да се почувства щастлив, щом сърцето му е чисто.

— Гризелдис! — със смутена душа произнесе това име.

Гризелдис!

Тринадесета глава

Изминаха няколко дни. Гризелдис бързо свикваше с живота и реда в замъка. Би се чувствала много по-добре, ако не бяха две обстоятелства: неприязънта на контеса Беата и мрачното настроение на граф Харо, което издаваше дълбоко душевно страдание. Тя би понесла и най-тежкото изпитание само да може да му помогне. Не криеше пред самата себе си, че нейното младо сърце му принадлежи, че го обича с неудържимата сила на жадната за щастие младост.

Никакви желания и мечти обаче не се вплитаха в тази любов. Тя знаеше, че е безнадеждна и се примири с това като с нещо неизбежно. С радост би поела цялото му страдание, стига да го види пак щастлив. Но за съжаление не бе по силите й. Стигаше й от време на време да внася по малко слънце в мрачния му живот.

С Гилда бяха като едно сърце и една душа. Детето силно се привърза и делеше своята преданост между нея и своя баща. Гризелдис изцяло се отдаде на детето. Тя се грижеше не само за душевното и умствено развитие на Гилда, но и за физическото. Сякаш над малката контеса бдеше една вярна и изпълнена с любов майка.

Граф Харо я наблюдаваше и се убеди, че може да се счита за щастлив, че е намерил тази добра възпитателка на дъщеря си. Първата седмица мина, без да уговорят с Гризелдис плана на възпитанието и уроците.

Гилда още нямаше пълни шест години и баща й не бързаше. Когато Гризелдис сама го запита той любезно й каза:

— Да почакаме. Първо изградете искрено приятелство с Гилда. След приятелката идва учителката. Едва на Великден Гилда ще навърши шест години и ще навлезе във възрастта за учене. Тогава ще започнете уроците по установена програма.

Гризелдис се съгласи.

И не губеше време да се подготви за новата си задача. В 8 часа сутринта закусваха. Гризелдис се явяваше много по-рано при детето. Помагаше при къпането и обличането му и това й доставяше голямо удоволствие. Те се смееха и играеха; често граф Харо се спираше да послуша до вратата.

След закуска Гризелдис и Гилда излизаха на разходка. В хубаво време разходките траеха по-дълго и граф Харо се присъединяваше към тях. Когато се връщаха в замъка, отиваха да играят в стаята на Гилда. Играеха на кукли и си разправяха приказки. Гризелдис внасяше нещо ново и интересно в тези игри. Малко преди обяд се отбиваха в стаята за гимнастика. След това се приготвяха за обяд, който биваше точно в два часа. След обед Гилда поспиваше малко.

Скоро Гризелдис сама започна да съблича Гилда и я слагаше да спи. По-рано това вършеше контесата.

— Беата има твърди ръце и много ме стиска. Твоите са нежни и меки, Гризелдис. Обичам да ме галиш ти, не Беата.

Без да дава външен израз, Беата от ден на ден все по-силно намразваше младата възпитателка.

Само следобед, когато Гилда спеше, Гризелдис имаше малко свободно време. А когато малката контеса се събуждаше, веднага я повикваше при себе си. Отново започваха смеховете и лудории, в които графът развълнуван се вслушваше. Той не знаеше кое повече го привлича: дълбокият и топъл смях на младата възпитателка или звънкото ликуване на дъщеря му. Веднъж не го сдържа и отиде да ги види отблизо. Гризелдис не се смути и продължи да се смее като дете. Ако видеше усмивка на лицето на графа, тя цял ден беше весела.

Когато Гилда бе готова, отново се разхождаха цял ден. След това пиеха чай, а след чая до седем часа пак играеха. След това на Гилда сервираха лека вечеря. Гризелдис не се отделяше от нея до часа, когато детето се озоваваше в леглото. След като чуеше приказка, то заспиваше с ръка в ръката на възпитателката си.

Едва тогава Гризелдис можеше да помисли и за себе си. Вечерята протичаше безмълвно. Понякога граф Харо не идваше — било поради някаква работа, било поради много мрачно настроение. В тези случаи Беата и Гризелдис сядаха една срещу друга.

Вечерите с Беата бяха истинска мъка за възпитателката. Тогава тя чувстваше, че черните и неприязнени очи непрестанно я дебнат. Злокобни чувства издаваха тези очи и момичето потреперваше от ужас.

Мълчанието й се струваше страшно. За щастие тези случаи бяха редки. Макар и граф Харо да беше мълчалив и мрачен, само присъствието му бе достатъчно, за да се чувства Гризелдис щастлива. Той обикновено се оттегляше веднага след вечеря. Гризелдис също се прибираше в стаята си. Пишеше писма до леля Агнес и майка Анна, както и до някогашните си приятелки. И на Тили фон Сарнов изпрати дълго писмо за сегашния си живот. Често четеше някоя хубава книга, взета от богатата библиотека на замъка, която й беше на разположение.

И не подозираше с какъв затаен интерес граф Харо следи какво тя чете. Ако тя вземеше нещо непознато, той го прочиташе след нея. Искаше да опознае възпитателката на дъщеря си. Помнеше пословицата: „Кажи ми какво четеш, за да ти кажа какъв си.“

И разбра: Гризелдис не обича леките четива, които увличаха жена му.

Търсеше съдържателното четиво. Спомняше си думите на Шилер: „Благородната душа обича благородните характери.“ Това го накара да цени още повече Гризелдис.

Дойде Великден. Контеса Беата бе заета с приготовления за празника и цял предобед не я видяха. Пристигна добре опакованият портрет на графиня Алис в естествен ръст. Граф Харо поръча да го разопаковат и временно да го оставят до една колона в галерията. Портретът беше точно копие на оригинала — майсторско произведение на художника.

Граф Харо беше доволен. Потънал в мисли, разглеждаше портрета, когато чу Гилда и Гризелдис да слизат по стълбите.

— Гилда, ела — викна я той.

Тя тичешком влезе. Графът я поведе към портрета.

Гилда плесна о ръце.

— Мама! Гризелдис, ела да видиш мама!

Възпитателката приближи. Граф Харо я погледна и тя разбра, че портретът е събудил у него мрачни спомени. Гризелдис погали детето.

— Хубаво е, че имате тази картина. Когато пожелаеш можеш да видиш майка си.

Граф Харо понечи да каже нещо, но прехапа устни и излезе. Какво си бе спомнил?

Гризелдис хвана Гилда за ръка и двете напуснаха галерията. Междувременно Беата пожела да подслуша разговора между графа и Гризелдис. И неочаквано застана пред портрета на графиня Алис. Олюля се и нададе вик. Стори й се, че вижда живата графиня.

Граф Харо и Гризелдис веднага се върнаха. Те помислиха, че се е случило някакво нещастие. Завариха контесата, облегната на стената, закрила лицето си с ръце.

— Какво има, Беата? — запита я граф Харо приближавайки се към нея.

Контесата отпусна ръце.

— А, нищо, нищо. Не забелязах портрета и едва не се блъснах в него. Гласът й бе пресипнал от вълнение.

— Ти си много нервна, Беата, и страхлива. Преди не беше. Наистина ние преживяхме тежки моменти, които биха разстроили и най-здравите нерви. Не, на този портрет мястото му не е тук.

Контеса Беата се окопити и насилено се усмихна.

— Няма за какво да се упрекваш, Харо. Аз бързах и едва не съборих портрета. Това можеше да се случи и със слугите. Не е ли по-добре да го сложим в залата на прадедите?

— Да, веднага.

Гризелдис наблюдаваше сцената. Странно, какъв беше този страх от един портрет?

Граф Харо се отдалечи, а Гилда и Гризелдис излязоха вън на гимнастика. Времето беше хубаво.

Гризелдис видя граф Харо и контеса Беата едва на обяда. Контесата беше оживена, разговорлива, което до сега не се бе случвало. Дори се шегуваше със случката, стараеше се да бъде по-любезна и с Гризелдис. Гризелдис се държа учтиво, но резервирано.

Граф Харо забеляза необикновената промяна в държане, а братовчедка си. Суровата й неприязън към възпитателката той си обясни с преживените неприятности през последните месеци. Когато Гризелдис се накани да отведе Гилда в леглото й, граф Харо каза:

— След като Гилда си легне, елате в работния ми кабинет, госпожице Фон Ронах. Ще обмислим плана на обучението.

Гризелдис кимна с глава.

Щом сложи Гилда в леглото, тя отиде при графа. И не забеляза, че Беата я проследи като черна сянка, скрита зад една завеса.

Четиринадесета глава

Граф Харо седеше зад писалищната си маса, когато Гризелдис влезе. Той се обърна към нея и тя видя, че и днес лицето му изразяваше дълбока мъка. Показа й един стол.

— Моля за извинение, ако съм прекалено придирчив.

— Вие разполагате с моето време, господин граф — отвърна Гризелдис.

Той я погледна учудено.

— Държа да знаете: вие не сте чиновничка в моя дом. Не, госпожице Фон Ронах, трябва да се чувствате тук свободна и равноправна. Добре разбирам, че отдавате част от сърцето си на моето дете. Това не може да се измери с пари. За това ви дължа сърдечна благодарност. Вие посвещавате на дъщеря ми много повече време, отколкото вашите задължения налагат. Толкова много правите за Гилда, за което не сте длъжна и което не бихте сторили, ако не я обичахте.

Гризелдис седна срещу графа, готова да приеме наставленията му.

Той взе от писалището някакъв лист с бележки и й показа и точка по точка своя учебен план.

Когато свърши, сложи пак листа на масата и рече:

— Аз се установих на това. Ориентирахте ли се напълно?

— Господин граф, можете да бъдете сигурен, че строго ще спазвам препоръките ви.

— Строго? Тази дума не ни подхожда. Вие не трябва да работите нито строго, нито по шаблон.

Гризелдис го погледна открито.

— Би било престъпление импулсивната натура на Гилда да се подчинява на шаблони.

— И вие не сте възпитавана по шаблон, нали? — запита той, без да сваля очи от светналото й лице.

Тя поклати глава.

— Аз съвсем не съм възпитавана. Моята майка е заболяла след раждането ми и не е била в състояние да упражнява друго влияние върху моя темперамент, освен да ми засвидетелства една загрижена любов. Но това влияние е по-силно от всичко друго. Мисля, че нищо не възпитава хората по-силно от съзнанието, че някой ги обича и се грижи за тях. Баща ми, докато беше военен, нямаше време за мен. Аз бях оставена сама на себе си. И тогава си казах, че е добре да се самовъзпитавам. Изработих си строги правила за въздържание и когато не бях доволна от поведението си, чувствах се зле. Любовта към майка ми и баща ми беше моята най-добра учителка. За да спестя грижите и безпокойствата им, стараех се да бъда добра и прилежна, доколкото бе по силите ми.

Той се усмихна насърчително.

— Първия ден ми казахте: „С любов всичко се постига“. Това ми допадна. Сигурно сама сте го изпитали?

Наблюдаваше я и се питаше: това хубаво момиче дали е подарило вече сърцето си на някой мъж? За кого ли светят тия чудни очи?

Гризелдис заговори:

— Моите родители с любов и доброта ме отгледаха. Да, най-добрата учителка е любовта. Разбира се, аз посещавах добри училища. Но не се задоволих само с това, което слушах там. Изучавах и учителите и отчитах какво липсва, за да възпитават по-добре децата.

Граф Харо слушаше с възторг. Лицето му се разведряваше и това не мина незабелязано за възпитателката.

— Много бих желал и моята дъщеря да усвои вашата трудно спечелена мъдрост. Ще ви призная: когато порасне, няма да има лека съдба. Ако не се случи чудо разбира се.

При последните думи лицето му отново потъмня. Гризелдис го гледаше със свито, предано сърце.

— Знаете ли какво чудо очаквам от съдбата? — попита той.

Тя се усмихна.

— Да. Едно чудо, което ще потвърди вашата невинност.

Той стисна устни изтръпнал. После се наведе и впи горещи очи в нея.

— Моята невинност? Откъде знаете, че съм невинен?

— Не знам, господин граф, дали мога да говоря с вас на тази тема. Мисля, че едно малодушно щадене може само да засили мъката ви. Сигурно е ужасно да избягва човек да говори за нещо, което го измъчва. Прощавайте, че аз, чуждата, се осмелявам. Вие питате откъде знам, че сте невинен. Е, добре, знам го, иначе бих ли дошла в къщата ви? Ако носех със себе си съмнение, не бих била достойна възпитателка на дъщеря ви. Аз ще направя всичко, което мога, за да науча Гилда да презира сляпата случайност, която причини толкова страдания на баща й.

— Откъде тази вяра у вас в моята невинност? — простена той със задавен глас.

Гризелдис спокойно издържа погледа му.

— Когато ви задържаха, майка Анна ми каза всичко за вас. Тя с непоколебима убедена във вашата невинност. Видях и портрета ви и си казах: Не, тези очи не са на долен убиец. Тук дойдох с вяра във вашата невинност.

Той неволно кимаше с глава, покъртен до дън душа. Тя седеше до него не като непознат съдник, а като близка жена, пред която той не би могъл да се преструва.

Гризелдис продължи:

— Знам също, че в навечерието на смъртта на жена ви, вие сте били крайно раздразнен и сте имали възможност да искате удовлетворение. Ако бяхте избухлив по природа, можехте да извършите нещо необмислено. На подло убийство от засада обаче вие не сте способен. Още по-неспособен сте да излъжете подло. Ако бяхте извършили убийството, не бихте го отрекли. Ако бях ваш съдия, бих повярвала на думите ви и бих заключила: „Този мъж е невинен!“

Желанието да облекчи мрачната му душа, макар и временно прогони всякакъв страх у нея. Думите и бяха открити и пламенни, вливаха жар и утеха в сърцето му.

После тя изведнъж замълча. Бореше се с неудържимото си желание да го избави от мрака и безволието.

Той разтърка челото си и заговори с глъхнещ глас:

— Бог да ви благослови за това, което казахте за мен, госпожице Фон Ронах. Вие не знаете какво благодеяние е за един прокълнат и опозорен човек да чуе: „Вярвам в теб!“ Двама души ми го казаха досега: моят стар слуга и моята братовчедка Беата. И майка Анна ми го писа. Тези хора добре ме познават. Но вие, вие, която не ме познавате достатъчно, най-добре ме разбрахте. Да, в онази тежка нощ аз наистина бих могъл да сторя нещо и за него бих отговарял с достойнство. С лъжа не бих потулил вината си. Не, това е изключено. На душата ми малко поолекна. Благодаря ви. Мога ли да ви подам ръка? До сега се боях…

Гризелдис сложи ръката си в неговата, погали я. Но смутена се отдръпна.

— Имате ли други заповеди за мен, господин граф?

Той се усмихна: честно и смело изказа тя своята вяра в него, а изведнъж се уплаши, че е пренебрегнала благоприличието.

— Съжалявате ли, че дадохте израз на вашия импулс и извършихте благодеяние към един нещастник? Толкова великодушна… и неочаквано се разколебахте.

— Понякога и при най-добра воля човек не може да се освободи от условностите, понеже малко сме свикнали да даваме израз на благородните си пориви.

— Ценя високо вашата откровеност. Никакви заповеди нямам за вас, нито пък ще имам. Човек като вас няма нужда от заповеди. Не бива да ви задържам повече. Ще ви призная само, че от известно време насам това е най-хубавият ми ден. И още една молба бих желал да ви отправя.

Тя бе станала, той също стана. При тропането на столовете контеса Беата, която подслушваше зад пердето на съседната стая, побягна. Тя съжаляваше, че чува само части от разговора. Уж уговаряха плана на обучението, но тя долови как гласът на Харо ставаше все по-топъл. Това я изпълни с безумна ревност.

Гризелдис каза на графа:

— Искам да чуя вашата молба, господин графе, за да я изпълня.

— Ако искате, можете и да не я приемате… Исках да ви помоля, когато ми е необходимо да споделя мъката си пред някого, вие да бъдете този човек. Няма кой друг да ме изслуша с такова участие, както вие. Вече знам: по-добре е да не премълчавам това, което ме терзае. Мълчанието разяжда душата.

Очите на Гризелдис горяха предано.

— С удоволствие приемам молбата ви, господин граф. Гордея се с вашето доверие. Не е необходимо да ви уверявам, че винаги ще споделям мъката ви.

Той пое нейната нежна топла ръка, която умееше да отстранява всякакви препятствия от пътя, и каза:

— Не се съмнявам във вашата искреност. Благодаря ви от сърце.

И с трепет приближи ръката й до устните си.

Тя тихо помоли:

— Ще ми позволите ли да вървя? Гилда сигурно е будна и ме вика.

— Виждам, че вие считате за свой дълг да заместите майката на моето дете.

Гризелдис бързо излезе, защото й бе необходимо време да се овладее.

„Да имам за другарка това чисто и самоотвержено създание; с толкова доброта и нежност — да, ето какво може да донесе щастие на един мъж. С такава жена не бих претърпял ужасното корабокрушение. Да можех да започна отначало своя живот…“

Графът седна пред писалището си и написа писмо до майка Анна. Благодари й сърдечно, задето му бе намерила толкова добра и достойна за уважение възпитателка за неговата Гилда.

„Тя ще постигне много повече със своя пример, отколкото с уроците си“ — писа й той.

Майка Анна препрочете няколко пъти писмото, което й донесоха. Многозначителна усмивка затрептя на устните й.

Петнадесета глава

След като напусна графа, Гризелдис надникна в стаята на малката контеса. Тя още спеше. Гризелдис се уедини в стаята си, за да си даде сметка за чувствата, които преживяваше. Отмаляла коленичи пред един стол и скри лицето си в шепи. Душата й пееше и се възнасяше нагоре. От сърце поблагодари на Бога, че й позволи да облекчи отчасти мъката на графа. И тя още по-дълбоко се замоли Богу да стане чудо, за да победи невинността на графа.

Както се бе вдала в молитвата си чу лек шум. Огледа се и забеляза, че картината, която скриваше тайната врата на шкафа, бавно се обърна и отвори шкафа. Тя скочи и приближи развълнувана.

„Как се отвори сама тази врата? Бях я заключила!“

Затвори шкафа. Делфинът зае предишното си място. За да се увери, че е добре затворен, тя го пипна с ръце.

„Може би не съм затворила както трябва сутринта“ — каза си.

Дори подозираше, че небето й отправя сигнал по какъв начин би могло да дойде чудото.

Този ден повече не видя графа. Той се бе извинил, възпрепятстван да присъства на чая. Гризелдис остана на масата с контесата и Гилда. Беата седеше на стола си вкаменена. Гилда сложи глава на рамото на Гризелдис и каза:

— О, леля Беата, страх ме е. Колко особено е лицето ти.

Контеса Беата принудено се усмихна.

— Малка глупачке, как може да се страхуваш от мен?

Гилда отвърна:

— Ами очите ти бяха грозни.

Гилда се опита да имитира погледа на Беата. Беше забавно, но нито Гризелдис, нито контесата се засмяха. Беата грабна Гилда и я сложи на коленете си, не можеше да понася близостта й с Гризелдис.

— Мое сладко дете, мое бедно, бедно детенце! — завайка се, но Гилда се изтръгна от ръцете й и се хвърли в обятията на Гризелдис.

— Не искам! Ти ме убиваш! Докога ще ти бъда бедно дете?

Контесата се изправи, олюля се и без да каже и дума, напусна трапезарията. Лицето й бе добило грозен израз.

Тя отиде в стаята си, хвърли се по очи на дивана и се разрида.

— О, аз, аз направих всичко! Това проклето момиче се опитва да ме подхлъзне. Е, ще видим…

Тя скръцна със зъби и в очите й се потаи тъмен огън. Ако Гризелдис я бе видяла в този момент, навярно би се ужасила, въпреки своята смелост.

Харо не дойде и вечерта. Гризелдис настръхна, когато слугата съобщи, че графът ще вечеря в стаята си. Но и контесата поръча да занесат вечерята в стаята й. И така Гризелдис вечеря сама.

Тя се замисли за причините, които възпрепятстваха граф Харо да се яви този ден на масата. Не подозираше, че поводът бе днешният им разговор.

След вечеря Гризелдис отиде да провери дали Гилда спи спокойно и видя графа, седнал до леглото на детето си, закрил лице с ръцете си. Той я погледна. Тя посочи детето с ръка, за да му покаже, че е дошла да го види. Той кимна, че е разбрал и Гризелдис излезе.

Самотният мъж я проследи с пламенен поглед и се отправи към стаята си.

А Гилда остана под покровителството на Анриет, която някога беше нейна дойка, а сега имаше единственото задължение да държи дрехите й в изправност и да бди над нея, когато спи.

Шестнадесета глава

Бяха изминали няколко седмици от деня, в който Гризелдис се установи в замъка. Бързо свикна с новата обстановка, не припомняше миналото. Всичките й мисли и чувства бяха погълнати от Тройенфелз.

Пролетта бе заляла всичко наоколо с цветя и зеленина. За Гризелдис бе истински дар от небето тази прекрасна пролет, първата, която посрещаше в замъка.

Отношенията с детето бяха отлични. Гилда обичаше своята възпитателка, която полагаше топли грижи за това нежно цвете.

Гилда обичаше баща си толкова, колкото и Гризелдис. Сърцето й туптеше всеотдайно за двамата. Контесата не се побираше в кожата си. Гризелдис я изтикваше на заден план. Братовчед й все по-често търсеше компанията на младата възпитателка. С Беата приказваше само за най-необходимите неща. Ядът за това и омразата към Гризелдис разяждаха сърцето й. Тя мъчно скриваше чувствата си и това не остана незабелязано за граф Харо.

„Нерви на стара мома — мислеше той. — Може би работата я уморява.“

Един ден реши да й предложи почивка извън замъка. Тя го попита с убит глас дали не възнамерява да я изпъди от дома си.

Той поклати глава, смутен от упоритостта й.

— Откакто съм се върнал в Тройенфелз, забелязвам, че си много неспокойна и избухлива. Гролман ми каза, че си станала нервна и недоверчива. Струва ми се, че положението ти се влошава. Затова с удоволствие бих направил нещо за теб.

Смяната на обстановката и климата ще ти се отразя. Ще получиш нужните за пътуването пари, за да се възстановиш окончателно.

Обаче контесата отказа упорито и възбудено.

— Благодаря ти, Харо. Както винаги, ти си готов да помогнеш. Нищо ми няма. Може би съм малко нервна, но това е лесно обяснимо. Виждам колко страдаш. Как да бъда весела и засмяна, когато знам какво преживяваш. Или ме смяташ за безсърдечна?

— Ти не си длъжна да понасяш моето нещастие, Беата.

— Което засяга теб, засяга и мен — каза твърдо контесата.

— Би трябвало да помислиш първо за себе си. Не можеш да ми помогнеш с нищо.

Тя притисна ръце до сърцето си. Сега изглеждаше съвсем бледа и сломена, черните й очи горяха като въглени.

— Не мога да не страдам. Не мога да приличам на госпожица Фон Ронах, да пея и да се смея.

— Значи това те настройва против госпожица Фон Ронах?

Тя бързо кимна с глава.

— Да, нейното лекомислие и безсърдечност ме възмущават. Тя трябва да разбере, че в тази къща има ред.

Граф Харо поглади челото си. Ако Беата знаеше колко благотворно бе влиянието на Гризелдис с нейната жизнерадост върху детето му и върху него! Ако Беата бе прозорлива щеше да схване това, което той сам не смееше да признае пред себе си: че обича Гризелдис. Да, той обичаше това слънчево създание, това жизнерадостно момиче със смел дух и сърце, преливащо от любов. Той я обича, както никога досега не бе обичал. Ако не беше опозорен, не би скривал толкова дълбоко в сърцето си тази любов.

Усмихна се спокойно.

— Госпожица Фон Ронах е безсърдечна? Не, тя знае, че дъщеря ми се нуждае от весело обкръжение. Заради детето е засмяна и игрива. Затова не я упреквай, не се отнасяй с нея така грубо. Мисля да я задържа по-дълго в Тройенфелз. Гилда много я обича. Беата, нямай грижа за моята съдба. И бъди по-внимателна.

Контесата грабна ръката му и я притисна до лицето си.

— Харо, мили Харо! Заради теб съм готова на всичко! — извика тя и бързо напусна стаята.

Граф Харо объркан гледаше след нея. После въздъхна и излезе на откритата тераса.

Беше хубав пролетен ден. Неясен копнеж го накара да се разходи в парка. Там бяха Гризелдис и Гилда. В слънчеви дни Гризелдис предаваше уроците си в един открит павилион, в който имаше кръгла маса и плетени столове с пъстри възглавници от басма.

Графът мерна двете руси глави, наведени над масата, допрени една до друга. Скри се зад един храст да послуша. Беше час по аритметика и тази суха материя Гризелдис се стараеше да предава по възможност най-интересно.

На масата бяха сложени лъскави камъчета, разделени на малки групи; с тях тя учеше Гилда да изважда, дели и умножава.

Детето с увлечение прибавяше и изваждаше камъчетата. Ако нямаше грешка, получаваше целувка за награда. Ако не успееше, упражнението се повтаряше, а Гилда на глас се упрекваше, че не е внимавала. Граф Харо доста дълго се любува на този метод на преподаване. Разговорът се водеше на френски език, който Гилда бе усвоила доста от мадмоазел Пердюноар и сега трябваше да го упражнява.

Когато часът по аритметика свърши, Гризелдис затвори книгите пред нослето на Гилда. Графът излезе от укритието си.

— Присъствах на вашия урок, госпожице Фон Ронах. Дъщеря ми е щастливка. Вие умеете да онагледявате своите лекции. Не си спомням някога моите домашни учители да са ми давали толкова интересни уроци по аритметика.

Гризелдис за миг се смути, но бързо се овладя.

— С тези камъчета всяко число добива образ и престава да бъде страшно.

— Резултатът е отличен — отвърна графът. — Мога ли да поседна малко при вас? — попита той.

Гризелдис весело кимна.

— О, да, сега сме в междучасие.

— Значи мога да постоя четвърт час. Е, как върви смятането, лястовичке моя? — запита той дъщеря си.

Гилда, доволна, кимна с глава.

— Гризелдис счита, че върви добре.

— Значи тя е доволна от теб?

— Да, татко.

— И аз щях да бъда доволен на твое място — каза той с усмивка и като се обърна към Гризелдис, запита: — какво имате след това?

Гризелдис се засмя.

— О, най-лошото за моята малка възпитаница — писане.

— Това е най-лошото за нея?!

— Трябва да седи на едно място. Точно това не ни харесва, но ние сме храбри, нали, Гилда?

— Ако пиша хубаво, ще ми разкажеш приказката за майското цвете докрай.

— Разбира се. Щом съм обещала, ще го изпълня.

— На всяка цена ли? — запита я графът.

Гризелдис енергично кимна с глава.

— На всяка цена. Никога не обещавам нещо, което не мога да изпълня.

Гилда отиде да бере цветя и остави двамата насаме.

— Как се чувствате в Тройенфелз, госпожице Гризелдис? Не се ли отегчавате? — попита той.

— Да се отегчавам?! От ден на ден все повече ми харесва. Нашето малко жилище в градчето никога не ми е давало добра представа за пролетта. Тук виждам как всичко расте. А когато от прозореца си погледна цялото това цветно море, от възторг се просълзявам.

Нейното простодушие го трогна.

— Значи сте доволна?

— Много.

— А нямате ли някакво желание?

Тя се замисли.

— Имам, но…

— Кажете го. Веднага ще го изпълня, толкова съм ви задължен.

— Задължен?!

Той я погледна странно.

— За това, че сте такава, каквато сте.

Сърцето и заби неудържимо.

— За каква заслуга е това?

— И така — какво е вашето желание?

Тя се усмихна.

— Моята стая е до кръглата кула. Мечтая си да стъпя на покрива й. Поне веднъж да се изкача. Тази кула е единственото място в замъка, което не познавам. Тя е затворена. Ако позволите, бих искала да я разгледам отвътре. Привлича ме тайнственото.

— Значи ви привлича забраненото?

— Не знаех, че е забранено. Иначе вероятно повече би ме привличало.

— Няма ли да се уплашите от стаята на Синята брада?

Тя поклати отрицателно глава.

— Добре, с удоволствие ще изпълня желанието ви, но първо да се погрижа за осветлението. Тя дълго е била затворена, пълна е с паяжини.

Тя се засмя.

— Прахът и паяжината подхождат на подобна кула, както и на бутилка старо вино.

— Значи да не ги почистват, за да не смутят илюзиите ви? Трябва да видите кулата в прах и паяжини. Но най-малкото ще трябва да дойда с вас на покрива. Искам да бъда там, за да видя как засмените ви очи ще погледнат отгоре моето имение.

Кръвта отново нахлу в лицето й. За щастие Гилда дотича с букет цветя в ръка.

— Ще ми свиеш ли един венец, Гризелдис?

— Веднага. В чекмеджето на масата има и конци.

И Гризелдис се зае да удовлетвори желанието на детето. Той гледаше как работят нейните сръчни ръце.

— Мисля, че вие имате хиляди умения. Дори и венци можете да плетете — каза й той.

— Че то не е мъчно.

— Струва ми се, че всичко, което вие вършите, е лесно.

— Защото го правя с желание.

— Искаш ли и ти венец, татко? — запита Гилда, която стоеше облегната на коленете на Гризелдис и я гледаше как работи.

— Да, бих желал и аз…

— И на татко ще направиш един венец, нали? — настоя Гилда.

— С удоволствие.

Настъпи кратко мълчание. Скоро венецът от маргарити и незабравки украси русата глава на Гилда. Детето прихвана полата на роклята си и затанцува по поляната.

Гризелдис се зае да свива втория венец.

— Наистина ли е за мен? — попита той.

Тя кимна усмихнато с глава.

— Да, както Гилда пожела.

Той тихо въздъхна.

— За мен животът няма да вие венци. Може би върху ковчега ми ще сложат цветя.

— И днес гледате отчаяно, господин граф. Не трябва да правите така.

— Скарайте ми се още веднъж. Това ме разведрява. Вие станахте домашен лекар за болната ми душа. Бих искал още веднъж да ви се изповядам, за да получа утеха.

— Я вижте как грее слънцето! А отсреща е вашият чудесен замък, вашето просторно имение. Имате любимо дете, здрав и млад сте.

— Здрав? Здрав ли е този, които има болна душа?

— И днес ли ви е зле? — запита го тя нежно.

Той притисна с пръсти слепоочието си.

— Не понасям слънчевите дни. Те сякаш ме осветяват отвътре и с двойна сила чувствам, че съм лишен от радост в живота.

Гризелдис се изправи.

— Защо я отблъсквате? Може да имате толкова радост колкото пожелаете.

Горчив и болезнен смях изкриви устните му.

— Вярвате ли в това? По природа не съм отшелник. Общителен съм. Боли ме, че всички ме отбягват като прокажен.

— Нещастието ви прави излишно чувствителен. Обзалагам се, че вашите приятели очакват вие сам да ги потърсите. Те не идват в Тройенфелз, защото не са сигурни, че ще ги приемете.

— Приятели? В нещастието човек няма приятели. Грешите, ако мислите, че някой би желал да дружи с мен. С изключение може би на няколко души, не особено чувствителни по въпроси, отнасящи се до честта. Но тяхната дружба аз не желая, а друга не мога да имам. Ето тук е моят приятел Далхайм. Когато бях щастлив, не се откъсваше от мен. След излизането ми от ареста го срещнах в гората. Престори се, че не ме вижда, препусна с коня си, за да ме избегне.

— Може би не ви е видял?

— Видя ме, но не прие моя поздрав. Можех ли да му търся сметка? Разбирате ли какво значи това за мен? Да бъда подложен на обиди, от които не мога да се защитя — това е най-тежкото за един човек.

— Може би и той е мислел, че не искате да го видите. Нали барон Далхайм беше свидетел на процеса, и то против вас?

— Да, освен жена ми и братовчедка ми, и той знаеше за индийската отрова и трябваше да свидетелства за това.

Гризелдис вдигна глава и го погледна изпитателно.

— А контеса Беата знаеше ли за тази отрова?

— Да, тя беше, когато я показах.

— Не го знаех. За нея не е станало и дума на процеса?

— Тя отказа да свидетелства, защото ми е роднина. Това е било — простете ми откровеността — твърде нетактично от нейна страна.

— Защо?

— Защото всеки би си задал въпроса защо вашата роднина отказва да свидетелства нещо, което е във ваша вреда.

— Не можеше да каже нищо за мое оправдание.

— Но би могла да даде пред съдиите обективна характеристика за вас, да ги убеди, че вие не сте способен за подобно престъпление. На нейно място аз не бих се поколебала да бъда свидетелка и бих излязла с моето здраво убеждение за невинността ви.

Той се усмихна.

— Да, вие, вие храбро бихте излезли на свидетелската скамейка, вярвам го. Но Беата се страхуваше от безпокойствата в този пропее. В деня, когато ме арестуваха, тя беше като обезумяла. Но да оставим това. Помрачавам хубавия пролетен ден с моя хленч.

— Мога ли да ви дам един съвет. Смея ли?

— Разбира се.

— Поверете вашия случай на опитен детектив.

Той махна с ръка.

— Някой Шерлок Холмс, който да извърши чудеса с предвидливостта си? Съдът направи всичко, за да изясни случая. Не вярвам в чудеса. Сам претърсих стаите на жена си до последното кътче, никаква следа не открих. Убеден съм, че жена ми сама е взела отровата от писалищната ми маса и изляла в чашата с вино.

— На това мнение ли е контеса Беата? — запита бавно Гризелдис.

— И тя вярва, че жена ви се е самоубила?

— Да, тя вярва в това, убеди и мен.

Гризелдис се замисли многозначително.

— Уверен сте и не предприемате нищо, за да откриете истинския виновник.

— Друг виновник няма. Кой в замъка Тройенфелз би могъл да поеме такъв грях? Не, не, моята жена се е самоубила от моментен каприз.

— Тогава тя щеше да остави някаква бележка или прощално писмо до детето си.

— Не го е направила, защото е смятала всичко за шега.

— Тогава би оставила писмо, за да бъде шегата й по-ефектна.

— Вие сте осведомена за характера на жена ми. Да, и аз се чудех защо не е придала по-голяма театралност на постъпката си, вместо така мълчаливо да напусне живота. Претърсих всичко, но нищо не открих.

— Ще сметнете ли за неприлична молбата ми да прегледам стаите на покойната?

— Обикновено не позволявам на нетактични любопитни да шетат в тия стаи и ги заключвам. Но на вас с удоволствие ще дам ключовете. Те са у мен.

— Благодаря ви, господин граф.

— Не се ли боите да влезете в тия стаи?

— Не.

— Но защо искате да ги прегледате?

Тя се смути в първия миг, но после го погледна дръзко в очите:

— Имах един странен сън, който ме подсети да видя тези стаи.

— Какъв сън?

Тя се поколеба за миг, после тихо каза:

— Сега не бива да го казвам. Може би по-късно…

— Как да повярвам…

— Той беше мъгляв и все пак толкова ясен.

— Вие сте моят нежен лекар на душата — рече той.

Гризелдис се усмихна. И заговори:

— Бих ви задала няколко въпроса във връзка с моя сън.

— Слушам.

— Спалнята на жена ви не се ли намира точно под моята, долепена до кръглата кула?

— Да.

— На стената има ли тъмни тапети от дърво, които завършват с дебела дъска?

— Да.

— Тук-там тази дъска прекъсва ли се от пиластри?

Той я погледна въпросително.

— Някой ви е описал стаята.

Тя поклати глава.

— Не, видях я насън — със светла мебел, която не подхожда на тъмните тапети.

— Видяхте я насън?! Не, това е невъзможно.

— Значи моето описание е вярно? Леглото бе до стената, която граничи с кулата. В това легло видях да лежи една хубава светлокоса глава, едната й плитка беше преметната като панделка около шията.

Графът изведнъж подскочи.

— Наистина! Алис винаги увиваше една от плитките си около шията. Тя казваше, че я топлела като шал. И това видяхте насън?

— Да, съвсем ясно.

— Какво друго видяхте?

Гризелдис тръпнеше от вълнение, но се стараеше да изглежда спокойна.

— Не мога да ви кажа всичко, което видях. Само това: над дървените тапети видях нещо светлосиньо, сякаш небето бе влязло, а самата стая беше затворена.

— Стаята е тапицирана над дървените тапети със светло синя коприна. Знаете ли какво мисля за вашия сън?

— Какво?

— Че сте подочули това-онова и после сте го сънували.

Тя енергично поклати глава.

— Не съм чула нито дума за тази стая, също тъй както не бях чула нищо и за плитката, която вашата съпруга завивала около шията си. Никога в живота си не съм сънувала толкова ясен и жив сън, чиито подробности запомних много добре. Ако стаята на госпожа графинята изглежда такава, каквато я видях в съня си, тогава този сън има за мен още по-голямо значение. Горя от нетърпение да видя стаите на покойната.

— И няма ли да ми кажете нещо повече за вашия сън?

— Един глас ме съветва повече нищо да не разкривам. А мога ли да попитам имаше ли жена ви някакъв пръстен… една златна халка с розетка, завършваща с две висулки от рубини? В средата на розетката има също един рубин.

Графът добродушно се засмя.

— И това ли видяхте насън? Видели сте го на ръката на моята братовчедка, иначе не бихте могли тъй точно да го опишете.

— Контеса Беата има същия пръстен?!

— Получи го подарък от жена ми.

— Този пръстен видях на сън. Никога не съм го виждала у контеса Беата. Мога ли да го разгледам?

— Помолете моята братовчедка да ви го покаже. Да, спомням си, че не се разделяше с него. Не съм обърнал внимание дали го носи сега.

— Имам съображения. Контеса Беата не би изпълнила молбата ми. Мога ли да ви помоля да я попитате днес на масата за пръстена? Нека ви го покаже. Но така, че тя да не разбере, че изпълнявате мое желание.

— Струва ми се, контесата не ви симпатизира?

— Да, може би.

— Според вас къде е причината за тази неприязън?

Гризелдис знаеше, че единствената причина е ревността, но каза друго.

— За привързаността или неприязънта понякога ясни основания няма.

— След нещастието тя е станала много раздразнителна.

— Преди контесата беше ли зле с нервите?

— Не съм чул да се оплаква. Бъдете снизходителна към нея.

Гилда извика от поляната:

— Още ли не си свършила венеца, Гризелдис?

Гризелдис трепна: венецът беше готов, но тя продължаваше да го доукрасява.

— Да, свърших го, Гилда. Стана по-голям от твоя. Виж, ето тук ще поставим още една маргарита и готово.

— Татко, дай ми шапката си! — настоя Гилда.

Той й я подаде и тя сложи венеца.

— Ето, татко, сега и ти имаш. Гризелдис ми каза, че всяко цветче носи щастие.

— Да, Гилда, моли се този венец да донесе толкова радост на твоя любим баща, колкото цветя има в него.

Гилда кимна с глава.

— Всяка вечер ще се моля. Как се казва молитвата?

— „Молитва на венеца“.

Гилда плесна с ръце.

— Виждаш ли, татко? Гризелдис за всяко нещо има хубаво име. Молитвата на венеца…

Граф Харо погледна Гризелдис, която се бе изчерпила от смущение.

— Аз съм сигурен, че тази молитва ще има добри последици.

Думите бяха казани с необикновен тон и Гризелдис се уплаши от погледа му. Този поглед попи в сърцето й като гореща молба.

Тя се изправи и изтърси полите си.

— Междучасието отдавна свърши, Гилда; трябва да почнем работа. Сега ние ще нарисуваме букви и ще ги оставим да маршируват като войници. Пред всяка дума ще застане по една главна буква като офицер.

Така започна урокът по писане. Граф Харо се изправи.

— Е, аз вече съм излишен — усмихна се той.

На нея й се прииска да му каже с какво удоволствие би го задържала при себе си, ако можеше.

— Учебната програма е сериозно нещо, господин граф. Само така Гилда ще се научи на ред и дисциплина.

Той кимна одобрително.

— Днес следобед ще се изкачим там.

— Къде ще се изкачим, татко? — попита Гилда.

— На кулата — каза той и посочи с ръка.

— И аз ще дойда с вас, нали?

— Да, Гилда, разбира се — отвърна Гризелдис.

Графът поглади меките като коприна коси на детето.

— Хайде, рисувай хубави букви, лястовице моя. Довиждане на обяд.

— Довиждане, татко.

Графът си отиде. Когато влезе в стаята си, той свали венеца от шапката си и го скри в тайното чекмедже на писалищната си маса, където бе скрил и шишето с екзотичната отрова.

„Може би тия цветя ще превърнат проклятието, което ми тежи, в благословия. О, Гризелдис! Ти не знаеш колко те обичам. Да бих могъл да те задържа завинаги до себе си!“ — мислеше си той.

Седемнадесета глава

Гризелдис не можеше да съсредоточи мислите си върху урока. Детето с увлечение редеше буква по буква, а тя мислеше за своя сън.

Бе й се присънило, че стои на покрива на кулата и гледа обширното, обляно от слънчева светлина имение. Съвсем сама стоеше горе. Неочаквано й стана хладно, стори й се, че някой диша в тила й.

Обърна се и видя красива, изящна жена. Беше графиня Алис, облечена в бяло, с хубави плитки, едната се виеше около шията й. Алис показа един пръстен, същия, който описа на графа, и кимна с глава да я последва. Момичето тръгна след бялата фигура, която я поведе през някакви стълби и стигна до някаква стая. Същата, която така подробно описа на граф Харо, спалнята на графинята. До леглото — нощна масичка, а върху нея чаша пълна със златисто вино. Една ръка се показа от стената и пусна три бисерни топчета в чашата…

Обзе я силна възбуда, когато узна, че пръстенът, който бе видяла на сън, наистина съществува.

Когато урокът по писане свърши, Гризелдис и Гилда се прибраха в замъка. Време беше да се приготвят за обяд. Този ден контеса Беата се показа малко по-любезна към Гризелдис, дори похвали Гилда за успехите й в учението. Но тази проява на насилена доброта костваше много на контесата.

Граф Харо беше доволен — забележката му поотрезви Беата. И все пак в нейно присъствие той не се чувстваше добре. Вече подозираше, че тя храни към него чувства, на които той никога не може да отговори. Всеки достоен мъж няма да се чувства добре в подобен случай.

И Гризелдис бе изненадана от любезността на Беата. Но тя виждаше по-далеч от граф Харо: жените са по-прозорливи от мъжете и тя схвана, че неприязънта на контесата сега е само скрита и може би много по-силна от вчера.

В началото не можеше да разбере причините за тази омраза. След мъчителни размисли тя откри загадката. Бе я забелязала един ден с какъв поглед проследява граф Харо, въобразила си, че е сама. Очите й излъчваха безумна страст и поход. Гризелдис разбра: контесата е луда по своя братовчед, надява се да му стане втора жена и да замести майката Гилда. И не си дава сметка, че граф Харо я търпи от състрадание. Любовта на Беата никога не би могла да срещне взаимност.

— Беата, отдавна не съм виждал на ръката ти пръстена, който Алис ти бе подарила.

Гризелдис наблюдаваше контесата. Тя сякаш се вкамени, загледана в една точка пред себе си.

— Пръстена го няма вече — въздъхна жената.

— Как така го няма? Как да те разбирам?

— Изгубих го. Може би съм го изтървала в снега. Много го търсих, но не го намерих.

Граф Харо погледна виновно Гризелдис, сякаш искаше да й каже: „За съжаление не можеш да го видиш.“

— Жалко, той беше такова бижу. Не смеех да ти кажа досега това…

Графът се усмихна.

— Затова ли се смути от въпроса ми?

— Да, затова — отвърна тя с безжизнен глас. Погледът й беше мътен и налудничав. Не знаеше как да се държи.

— Нищо де, нищо. Ще получиш друг пръстен от украшенията на Алис, за спомен от нея.

Графът извади връзка ключове и ги сложи пред Гризелдис.

— За стаите на жена ми, госпожице Фон Ронах. Можете да ги видите, когато пожелаете. Върнете ми ключовете, след като няма да ви бъдат нужни вече.

Гризелдис взе връзката.

— Благодаря ви, господин граф. Ако позволите, днес следобед ще видя стаите. Гилда може ли да ме придружи?

Той кимна с глава.

— Разбира се, но нека дъщеря ми нищо не пипа или размества. За Гилда искам да запазя стаите такива, каквито ги е оставила майка й. По-късно, като порасне, може би ще поиска да живее в тях.

Докато се водеше този разговор между графа и Гризелдис, Беата плъзгаше изгарящ поглед ту към единия, ту към другия; накрая не се сдържа:

— Госпожица Фон Ронах иска да надникне в стаите на Алис?! И как го позволяваш? Бе забранил друг да влиза в нея, освен ти, братовчеде.

— Забранено е за любопитните. Ти също би могла да ги видиш, Беата. Можеш да придружиш госпожица Рои Ронах днес следобед.

Гризелдис, която не сваляше своя изпитателен поглед от Беата, видя как тя пребледня и се втренчи пред себе си.

— Не, днес не мога — отвърна Беата.

— Тогава ще отидете с Гилда, госпожице Фон Ронах, и можете да се уверите дали обстановката отговаря на съня ви.

— Благодаря ви.

— Да не би госпожица Фон Ронах да е сънувала Алис? — попита контесата подигравателно.

— Да, представи си. Видяла на сън спалнята на жена ми, самата нея, русата й плитка около шията и дори пръстена, който ти бе подарила — графът се наведе над второто блюдо, което слугата му поднесе.

Гризелдис се уплаши от изсивялото й лице и безумно блуждаещия поглед.

— Моят пръстен? — промълви контесата.

— Да, за който те попитах. Кога си го загубила всъщност?

Контесата сбърчи чело.

— Не мога да си спомня точно.

— Ако милостивата контеса позволи, аз ще й припомня деня, в който го загуби — обади се слугата Хенрих, който вече дълги години сервираше на масата.

Контесата хвърли мълниеносен поглед към слугата, устните й се отвориха, ала не издадоха звук.

— Кога беше това, Хенрих? — попита графът.

— Ами в деня, когато намерихме мъртва блаженопочившата госпожа графиня. Всичко вкъщи беше наопаки. Краката ми трепереха от ужас, когато в коридора срещнах милостивата контеса. Тя се оплака, че загубила пръстена си. Сигурно бе паднал в снега. Трябваше да обърна внимание на прислугата да го потърси. Може да го е изгубила вкъщи. И тогава рекох аз: „Знаете ли, милостива контесо, че се случи още по-голямо нещастие? Нашата графиня е мъртва.“

Гризелдис не сваляше погледа си от контесата. Никой не я наблюдаваше така зорко. Контесата имаше съвсем разстроено лице, тялото й бе изтръпнало.

— Възможно е, през онзи страшен ден не бях на себе си.

Граф Харо каза:

— Никога не си спокойна, когато стане дума за онзи паметен ден.

Контесата видимо се бореше със себе си.

— Няма да бъда никога спокойна. Да говорим за нещо друго — произнесе тя с усилие.

Граф Харо подхвана друга тема, за да даде време на контесата да се окопити. Той я съжаляваше. Колко зле й се бе отразила тази катастрофа!

Сервираха десерта. Графът се обърна към Беата:

— Ако обичаш, дай ми ключовете от кръглата кула.

Контесата се сви като от удар. Графът помисли, че братовчедка му вече не е господар на нервите си.

— Ключовете от кръглата кула?! — почти изстена Беата. — Никой не ги е искал досега. Не е отключвано. Защо ти са?

— Да отворя кулата. Ще се качим на покрива. Госпожица Фон Ронах желае да види панорамата, която се открива от високо.

Един бърз, пълен с ненавист поглед стрелна Гризелдис. „Вие, пак вие! О, колко ви мразя!“ Беата с всички сили се мъчеше да запази спокойствие.

— Бих те посъветвала да не позволяваш това на госпожица Фон Ронах. Кръглата кула е заключена от години, много стъпала са изгнили.

— Втората стълба е опасна, затова и аз ще бъда там. Но при повече внимание няма опасност. Ще се разпоредя да поправят стълбата. Госпожица Фон Ронах има право. Горе се открива великолепна гледка. Стаите на кулата са много оригинални. Един от моите прадеди, който е построил тази кула, я обзавел по свой вкус.

— Ако искаш да отвориш кулата, трябва да се почисти и проветри.

— След като стълбата бъде поправена, погрижи се кулата да се почисти.

— Докато стане това, нито сама ще стъпя там, нито ще позволя някой друг да влезе.

Граф Харо усмихнат погледна Гризелдис и се учуди: тя беше бледа като платно.

— Още днес ще се качим… Госпожица Фон Ронах желае да види кулата в този й вид. Затова, моля те, изпрати ми ключовете. Ако имаш желание, можеш да дойдеш с нас, Беата.

— Ако намеря свободно време — едва чуто отвърна контесата с безцветни устни.

След това станаха от масата.

Гризелдис заведе Гилда да спи, но беше толкова сериозна и мълчалива, че малката се обезпокои. Когато баща й дойде да я целуне, преди да заспи, тя му каза:

— Татко, Гризелдис я боли главата. Днес тя не е весела.

— Не се ли чувствате добре, госпожице Фон Ронах? — попита графът.

— Нищо особено, господин граф. Докато Гилда поспи, аз ще се поразходя в гората и главоболието ми ще мине.

— Още на масата видях, че сте много бледа. Внимавайте да не се разболеете.

Тя с усмивка поклати глава.

— Имам само леко неразположение — каза.

Осемнадесета глава

Гризелдис не знаеше колко време е вървяла, когато неочаквано бе стигнала широк коларски път, който не познаваше. Погледна часовника си — беше време да се връща. В този миг чу тропот от кола и конски копита. Тя погледна към пътя и видя кабриолет, каран от дама. Зад нея седеше млад колар с отпуснати на колене ръце. Тя искаше вече да се върне, но нещо я накара да се взре в дамата.

— Зелдис! Ти ли си или някоя горска фея.

Гризелдис ахна:

— Боже мой, Тили! Как попадна тук?

Тили фон Сарнов хвърли на кочияша поводите и скочи на земята. Спусна се и запрегръща Гризелдис.

— Ами ти какво правиш тук? Не съм и помисляла, че ще те срещна в Далхаймските гори. Седмици насам се мъча да открия местопребиваването ти. Последните новини от теб бяха от „Св. Мария“. Съобщаваше ми, че имаш намерение да започнеш работа и тогава ще ми пишеш къде си и що си. Оттогава не съм чула нищо за теб — каза Тили и бавно тръгна заедно с Гризелдис по тесния горист път.

— Изпратих ти подробно писмо, Тили. Преди четири седмици. Чудех се защо не ми отговаряш.

— На какъв адрес изпрати писмото?

— На вашия.

— С мама бях няколко месеца на езерото Гарда и още не съм се върнала в къщи. Мама и аз веднага дойдохме тук, тъй като получихме покана от баронеса Далхайм, с която бяхме заедно в Гарда.

— Значи сте отседнали в замъка Далхайм?

— Да, мила. Мога да ти доверя нещо важно: сгодих се за младия барон Фон Далхайм. Свекърва ми пожела да се запозная с бъдещия ми дом. Разбира се, мама трябваше да дойде заедно с мен. Татко и Рут пристигат утре. Те ще прекарат тук няколко дни и ще отпразнуваме нашия годеж. Точно сега отивам да посрещна моя годеник. Той обикаля на кон нивите. Е, сега ми кажи какъв вятър те е довял на Далхаймска земя?

Мислех, че още се намирам в горите на Тройенфелз. Твоят разсеян баща навярно ще ти връчи моето писмо, от което ще научиш всичко за мен. Пожелавам ти щастие и само щастие, ти го заслужаваш.

— О, ако щастието се раздава по заслуги, то моето не би било твърде голямо.

— Тили, познавам те по-добре. А що се отнася до мен, през март приех мястото за възпитателка. Оттогава се намирам в замъка Тройенфелз. Възпитавам малката контеса.

Тили фон Сарнов хвана ръцете на приятелката си.

— При граф Харо Тройенфелз? Същия, когото обвиниха, че е отровил жена си, но бе освободен по липса на доказателства?

— Да, Тили, при него.

Тили широко разтвори очи.

— Света мъченице! Ти винаги си била страшно смела. Някога спаси моята сестричка от удавяне, но да дойдеш на това място е направо безумие. Аз бих се страхувала до смърт. Ами ако ми се случи същото, както на графиня Тройенфелз! Може да ти се яви духът й?

— Не се боя.

— А не се ли боиш от граф Тройенфелз?

Лицето на Гризелдис болезнено се сви: добре че графът не можеше да чуе тези думи.

— Не, Тили… Още преди да дойда в Тройенфелз, аз знаех, че той е невинен.

— А имаш ли доказателства?

— Не са ми потребни доказателства. Игуменката на „Света Мария“ е роднина на графа. Тя го познава от дете и ми вдъхна тази вяра. Ако видиш лицето му, ще се увериш, че той не е способен на подобна постъпка.

Тили я изгледа недоверчиво.

— Невинността му не е доказана. Кой ли може да надникне в човешката душа.

— Тили, ако някой ти каже, че аз съм извършила убийство ще повярваш ли?

— В никакъв случай.

— Ето виждаш ли, така и аз за графа… От три месеца живея в Тройенфелз, виждам всеки ден графа, виждам го в най-различни настроения, познавам възгледите му. Наблюдавам го как се отнася с детето си, с братовчедка си, която се грижи за домакинството в замъка, как се отнася към мен самата, с прислугата. Знаеш ли, той е много нещастен, толкова тежко понася тая незаслужена участ. Не, не е способен на престъпление! Бих стъпила в огъня, ако е виновен.

Очите на Тили помръкнаха:

— Мила Зелдис, хубаво е, че се застъпваш за графа. Аз се интересувам за него или по-право интересувам се от неговата съдба. В Далхайм впрочем често говорят за него. Между моята свекърва и годеника ми по този въпрос има разногласие, но във всичко останало напълно си схождат по разбирания. Свекърва ми твърди, че е изключено графът да е извърши в това злодеяние, но понеже невинността му още не е доказана смята, че трябва да се избягва общуването с графа. Загрижена е да не би моят годеник, искрен приятел на граф Тройенфелз, да дружи с него. Той не допуска, че графът е виновен и желае напук на всички да продължава приятелството си с него. Но майка му го е заклела да се въздържа. Под нейно влияние той е отбягнал графа, когато го е срещнал след ареста му. Е, моят Фриц е мил и разбран, не би желал никого да обиди. Графът според него е беззащитен и невинен. Това го измъчва и той упреква майка си, че го отдалечава от приятеля му. Ала няма кураж да потърси граф Тройенфелз и да му поиска извинение. Вчера ми каза: „Знаеш ли, Тили, когато си помисля, че графът страда невинен, хваща ме срам.“

— Някога ти искаше от мен да изкажа някакво свое желание, което да изпълниш. За себе си нищо не искам. Но сега бих те помолила за една услуга.

— Зелдис, какво бих могла да направя за теб?

— Убеди Фриц да потърси граф Тройенфелз и да му подаде ръка. Да му каже: „Приятелю, аз вярвам в твоята невинност, защото те познавам по-добре от твоите съдии.“ Граф Тройенфелз сподели, че барон Далхайм го е изоставил. Не знаеш колко много го измъчва това. Безсилието да опровергае унизителното подозрение го прави толкова нещастен. Ти можеш да направиш едно добро дело, Тили! Искам да повярваш, че той е невинен.

— Какво е за теб този човек, Зелдис, та се застъпваш така за него?

— Познаваш ме, Тили. Не мога да търпя някой да страда. Смееше ми се още в училище, че се застъпвам за разни нещастници. Граф Тройенфелз е баща на моята възпитаница. Аз от сърце обичам детето и храня безгранична почит към графа, който никога не ми натяква, че съм зависима. Толкова ми е добре в неговия дом. Ако твоят Фриц го удостои с внимание, това ще бъде светъл лъч в живота му.

Тили я прегърна. Смътно се догаждаше, че Гризелдис изпитва към графа горещо, нежно чувство. А този, когото Гризелдис обичаше, не може да бъде лош човек и престъпник.

— Ще изпълня желанието ти, Зелдис, давам ти честна дума.

Гризелдис разцъфтя от радост.

— Ех, да би могла!

Двете жени бяха стигнали коларския път, когато срещу тях се зададе конник. Тили му замаха с ръце.

— Фриц, Фриц, моля те, слез от коня — и като се обърна към Гризелдис, добави: — Ще бъдеш свидетел как пристъпвам към изпълнение на обещанието. Ще ти представя моя годеник.

Барон Далхайм бе слязъл вече от коня си и крачеше към тях. Той беше строен хубавец, влюбен страстно в Тили.

— Излязла си да ме посрещнеш, Тили? — попита той и я целуна.

— Фриц, добре че излязох… Най-неочаквано срещнах най-добрата си приятелка. Това е Гризелдис Фон Ронах, спасителката на нашата Рут. Мама и аз сме ти говорили за нея.

Барон Далхайм се поклони на Гризелдис.

— Милостива госпожице, беше време, когато, без да ви познавам, ревнувах своята годеница. Тя така възторжено ми разказваше за вас, а аз желаех този възторг да се отнася само до мен. Е, радвам се, че ми се удава случай да се запознаем.

— Мили Фриц, трябва да направиш нещо за мен — Тили хвана едно от копчетата на куртката му и разказа това, което бе говорила с Гризелдис.

Барон Далхайм слушаше видимо развълнуван. Когато Тили свърши, той замислено погледна Гризелдис.

— Уважаема госпожице, сърцето ме подтиква отдавна да потърся граф Тройенфелз, но все още имам някои съображения.

Гризелдис пое дъх и в очите й трепна тревога.

— Господин барон, вие от дете познавате графа. Отрасли сте заедно, познавате характера му. Минавало ли ви е някога през ума, че той е способен на такава ужасна постъпка? Не сте ли уверен, че ако е извършил нещо лошо, открито и честно би го признал? Да предположим, че е имал основания да се кара с жена си, да приемем дори, че е бил в състояние под влияние на гнева да я убие, но допускате ли, че би извършил това толкова подло? Ако беше виновен, той признал вината си, би се осъдил сам. Това е моето дълбоко убеждение.

— Уважаема госпожице, срамувам се, че навремето не се застъпих и аз по същия начин, както вие сега, за него. Да си призная срам ме е, че скоро го избегнах, отказах му поздрава си. Боже мой аз винаги съм знаел какво искам, а тогава се разколебах! Сто пъти вече съм решавал да го посетя, но срамът ме е спирал.

— Той ще ви приеме, господин барон — каза уверено Гризелдис.

— Фриц, трябва да потърсиш графа. От сърце те моля да го сториш! И за Гризелдис, и за себе си трябва да го направиш. По-добре е да подадеш ръка на един виновен, отколкото да избягваш един невинен. Вината на един човек не ще те опетни, но ще ти тежи, ако обидиш един невинен. Не можаха да осъдят граф Тройенфелз, че е извършил това престъпление, и го освободиха.

— Ти имаш право, Тили. Поддадох се на моментно внушение. Госпожице Фон Ронах, имате моята дума. Утре ще дойда в Тройенфелз.

Очите на Гризелдис блеснаха. Баронът учуден забеляза, че тя е хубава.

— Много ви благодаря, господин барон. И на теб, Тили. Повярвайте ми, ще извършите едно добро и благородно дело.

Барон Далхайм се усмихна.

— Вашата заслуга, милостива госпожице, е много по-голяма от моята.

Ще кажа на граф Тройенфелз колко смело се застъпихте за него.

Гризелдис уплашена вдигна ръце.

— О, не моля ви! Ще го сметне за неуместна намеса от моя страна. В такъв случай вашето идване ще загуби половината от значението си. Моля, оставете му увереността, че сам сте намерили пътя към него, като сте послушали гласа на сърцето си. Това много повече би го зарадвало.

Далхайм се поклони.

— Както обичате, милостива госпожице. И така, аз ще премълча за днешната ни среща. Но в случай, че се срещнем в негово присъствие, как ще обясним познанството си?

Лека хитра усмивка заигра по устните на момичето.

— С радост иде се запозная утре с вас в Тройенфелз. А може би и няма да се срещнем. Затова сега още веднъж сърдечно ви благодаря.

— Няма нужда от никакви благодарности. Моля, не ме засрамвайте.

— Кога ще те видя пак, Зелдис? — попита Тили.

— Не знам. Тили. Може би ще дойда да те видя в Далхайм при благоприятно стечение на обстоятелствата.

— Ще те чакам.

— Искам да видя твоите родители и Рут, Тили, но удобно ли е, когато и ти самата си гостенка на Далхайм?

— О, госпожице, Тили е на път да стане господарка и на моята къща, след като е станала господарка на сърцето ми — рече баронът. — Аз също се надявам в най-скоро време да ви поздравя в Далхайм.

Годениците се сбогуваха с Гризелдис. Беше вече много късно и тя трябваше да се прибира. Забърза към замъка — краката й бяха така леки, както и сърцето й. Тя беше доволна, че тихо и тайно успя да направи една добрина за любимия човек. Радваше се на предстоящото посещение на барона, както дете се радва на Коледа.

Деветнадесета глава

Когато Гризелдис се върна у дома завари Гилда при баща й. Извини се, задъхана от бързане.

— Малко по-голяма разходка направих и не можах да се върна навреме — каза тя.

Графът се усмихна.

— И в старанието си да изпълнявате най-съвестно своя дълг сте тичали до задъхване. Не трябваше да правите това.

— Гилда не обича да я облича друг.

— Да, вие я разглезихте и така се обвързвате повече, отколкото трябва.

— О, това са приятни грижи!

— Къде ходиш, Гризелдис? Щяхме да се качваме на кулата — каза Гилда, като се опитваше да я прегърне. — Не те ли боли главата?

— Оставих болката в гората.

— Предлагам да пием веднага чая и да се качим на кулата, госпожице Фон Ронах. Защото сигурно искате още по светло да видите стаите на жена ми. Мога да си представя как горите от нетърпение да сравните тези стаи със съновиденията си.

Гризелдис го погледна с такива очи, че сърцето му заби по-силно.

— Вие ми се присмивате, господин граф. Но право да си кажа, нямам нищо против, стига това да ви доставя удоволствие.

— Какви грижи само полагате за мен!

Тя весело се усмихна — днес наистина заслужаваше признателност.

— Лекарят трябва да мисли за здравето на своя пациент. Аз не искам да загубя своя пост като лекар.

Той не снемаше очи от нея.

— Не бих ви отнел никога тоя пост, освен ако доброволно не го напуснете.

— О, това няма да стане!

— Някой ден може да го направите.

— Доброволно — никога!

— Няма ли нещо, което да ви зове в широкия свят далеч от Тройенфелз?

Тя поклати глава.

— Нищо, съвсем нищо. Докато Гилда има нужда от вас, ще остана тук.

— Докато дъщеря ми има нужда от вас? Бихте ли желали винаги да живеете тук?

— Не познавам място в света, където бих се чувствала по-добре.

— В моя самотен замък?

— При моята малка Гилда, която обичам, а и тя ме обича.

— Но ако след тези думи ви обвържа за дълго, много дълго време? Мога да сключа договор с вас.

— Няма нужда от договор, господин граф.

Той онемя от вълнение. Побърза да излезе навън, защото се уплаши, че ще изгуби самообладание. Гризелдис дълго гледа след него, но Гилда не я остави в плен на мислите й. Тя поиска своето. Скоро след това Гризелдис и граф Харо се срещнаха на чая. Той беше съвсем спокоен.

Контесата бе начумерена като зимен ден. Когато веднага след чая графът, Гризелдис и Гилда се отправиха към кръглата кула, тя остана като вдървена на стола си и в погледа й тъмнееше загадка…

Граф Харо, Гризелдис и Гилда избиколиха замъка и стигнаха кръглата кула. Наоколо тя бе обрасла с храсти, тясна пътека водеше към ниска врата.

— Не може ли да се влезе в кулата направо от замъка? — попита Гризелдис.

— Не. Кулата опира до замъка, но помежду им няма вход. В другите кули се отива през коридорите на замъка, но кръглата е съвсем изолирана. Майсторът на кулата устроил горе и една обсерватория за астрономични наблюдения, затова му се струвало, че ще е по-добре, ако кулата не е във връзка със замъка. Мъчно може да се стигне до нея. Моите родители я използваха само при различни тържества, когато се налагаше да пренощуват много гости. Тук се настаняваха младите, неженените, затова в стаите има легла. Малко преди смъртта си баща ми спомена, че иска да пробие врата от коридорите на замъка за кръглата кула. Тези стени са невероятно дебели, непроницаеми.

Гризелдис с голям интерес слушаше. Ето какво било. А тя толкова лесно премина в съня си от кулата в стаите на графинята. Неволно се сети и за тайния шкаф в стената.

— Може би строителят на кулата е предвидил врата за връзка със замъка. Може би съществува вход, за който вие нито не знаете.

— Има подземен коридор, който води към дълбок зимник. Там отлежава виното. Не, в Тройенфелз няма и следа от романтика.

— Може би не знаете, че тя все пак съществува! — настоя Гризелдис.

Той отново се засмя.

— Вие сте упорита, госпожице Фон Ронах. Но сега вече сме до кулата. Моля ви, почакайте няколко минути тук с Гилда. Искам първо да огледам дали ще можем да я изкачим, без да се излагаме на опасност.

При тези думи той извади ключовете от джоба си.

— Тези ключове — и те даже не са романтични.

Гризелдис посегна към връзката.

— Този ключ има особена форма… Ето тук е изрязано сърце. Сега няма вече такива ключове. И никакви следи от ръжда върху него.

Граф Харо пъхна ключа в ключалката. Той мислеше, че ще му е нужна сила, за да отвори. Ключът не беше ръждясал, но и самата ключалка, която бе изложена на атмосферни влияния също не бе ръждясала. За негово удивление ключът се превъртя лесно.

Леко и без шум се отвори и вратата. Когато графът влезе в кулата Гризелдис извади ключа. На кърпичката, с която го изтри, тя забеляза следи от масло. Някои бе смазал ключалката.

Граф Харо изкачи първите стъпала и отвори прозорците.

— Не е толкова зле, колкото си мислех. Въздухът е поносим — каза той.

След това взе още няколко стъпала, отвори и други прозорци, после се спусна долу.

— И така, може да вървим, госпожице Фон Ронах. До втория етаж трябва да се внимава. Е, хайде напред, стълбата се вижда. Аз пък ще водя Гилда.

Гризелдис заизкачва стръмните стъпала. Те бяха каменни, покрити с плесен. Двадесет стъпала водеха до първия етаж. Стигнаха една площадка с прозорец към двора и врата за стаята под нея. Вратата беше затворена. Площадката беше с дъсчен под, боядисан с блажна боя, покрита с прах. Гризелдис забеляза, че от стълбата до вратата имаше тясна ивица сякаш там бе бръскала метла. „Може би шлейф на женска рокля е забърсала пода?“ — помисли възпитателката и отмина нататък.

Оставиха зад себе си разклатените стъпала за втория етаж, където имаше също такава площадка с прозорец и врата за стая.

Гризелдис се изкачваше нагоре. Граф Харо водеше Гилда. Така стигнаха до третия етаж; висока и стръмно възправена стълба водеше до покрива. Стълбата имаше железен парапет. Графът отвори една врата, от която се излизаше на покрива. Под покрива също имаше кръгла стая, някогашната обсерватория, в която имаше много уреди.

Най-после Гризелдис беше горе и през оградата погледна към цъфтящата и раззеленена околност; ярко осветена от слънцето, тя мамеше очите.

Граф Харо стоеше до нея и гледаше светналото й лице. Гилда се взираше през бойниците на покрива и весело бъбреше.

— О, господи каква пролет! Не ви ли се разтваря сърцето, господин граф, пред тази прелест? Да, цялата красота, която виждате е ваша.

Той обаче гледаше повече лицето й, отколкото своето имение.

— Да — каза тихо, — сърцето ми ликува. — Ала не всичко, което виждам, ми принадлежи. Обичам тази земя, но бих дал всичко, ако можех да върна честта си.

— Но ако тогава бъдете беден?

Той протегна ръце.

— Беден, но свободен и щастлив да творя своята съдба. Тежи ми, че не мога да направя нищо, съвсем нищо, за да облекча тази участ. Съвсем млад съм, сърцето ми с младо, пълно с копнеж за щастие!

Гласът му отекна като стенание, изтръгнато от гърдите му. Не, сетивата не я лъжеха, той се стремеше към нея. Жадуваше за нея. Изведнъж и се стори, че кулата се люшна, тя изгуби равновесие. Вкопчи се в защитния парапет, за да не падне.

О, тя вече знаеше, че е обичана така дълбоко, както и тя обичаше. Тук думите бяха излишни, за да се увери в това. Беше в плен на гореща радост и дълбока мъка. Между граф Харо Тройенфелз, богатия владетел на това блестящо графство, и бедната скромна възпитателка на дъщеря му имаше дълбока пропаст, която не можеше да се запълни с нищо.

И все пак прищя й се да ликува и пее, да я чуе тази цъфтяща шир.

„Той ме обича, обича ме!“

Затвори очи, облакъти се на парапета. Графът я поглъщаше с поглед. Струваше му се, че в този миг тя бе отгатнала сърдечната му тайна. Десет години от живота си би дал да можеше сега да я прегърне. Ала той не бе свободен, да поиска открито сърцето й.

И на Гризелдис се стори, че ето на — душата на любимия мъж говори на душата й. Обзе я смут. Но отново й се яви онзи необикновен сън: графинята стоеше пред нея и я подканяше да я следва. Къде — тя не разбираше.

— Гризелдис, да не заспа? — извика Гилда.

— Не, слънцето ме заслепява — отвърна и прегърна детето. Графът се опита да погали дъщеря си и неволно ръката му докосна ръката на Гризелдис. И двамата смутено отдръпнаха ръцете си.

Слязоха долу да видят стаите. Те бяха наредени в ориенталски стил. Цветовете на килимите, възглавниците и пердетата бяха поизбелели и прашни, но не бяха загубили своята привлекателност.

Едно само не подхождаше на мебелировката: леглата.

— Нарушават хармонията — каза Гризелдис със съжаление.

— Имате право. Ще наредя да ги махнат — обеща той.

Графът бе готов да изпълни всяко нейно желание. Спуснаха се отново в стаята на втория етаж. Гризелдис внимателно се взираше във всичко. Със стълбите и площадката стаята сключваше пълен кръг.

„Точно зад тази стая е моята спалня“ — помисли си Гризелдис.

На стената висеше стар килим. До килима бе окачено огледало в златна рамка. Хм, и на тази рамка имаше делфини, както в нейната стая. Зад това огледало сигурно се намира кухината, която опира до нейния шкаф, която бе открила. Тя би проучила още по-добре обстановката, но го отложи за следващия път, когато сама щеше да се изкатери на кулата.

Слязоха на първия етаж. Гризелдис пак погледна критично тясната ивица върху прашните дъски на площадката. Но и сега тя не издаде подозрението си, че оттам е бръснал шлейф на рокля, нито пък изследванията, които направи върху ключа, които с положителност доказваха, че някой е отварял вратата на кулата. Гризелдис огледа и стаята. И тя бе украсена в ориенталски стил.

Допряна до тази стая беше спалнята на графиня Алис, където тя така внезапно бе умряла. Сърцето на Гризелдис отново силно заби, когато на мястото, където беше окачено огледалото, видя едно шито украшение, което стигаше от тавана до пода. По странно съвпадение и то беше поставено в златна рамка, украсена с делфини.

Любовта заслепява или прави хората ясновидци. Любовта на Гризелдис към Харо наистина я направи ясновидка. Тя по природа си беше прозорлива и наблюдателна. Силното и дълбоко желание да помогне на графа не й даваше покой. Искаше на всяка цена да проникне в тайната, която забулваше смъртта на Алис. Странният сън й даде подтик за това. Тя прояви дарби на опитен детектив. Предусещаше, че графиня Алис е отровена от друг човек, не от графа. Когато след малко напуснаха кулата с графа и Гилда, тя твърдо бе решила да разкрие тайната.

Щом се върнаха в замъка, граф Харо я попита през усмивка.

— Доволна ли сте от излета и света на романтиката, госпожице Фон Ронах?

Той отново се бе овладял, беше спокоен и сдържан. Страхът да не би Гризелдис да избяга от Тройенфелз, ако някой ден я огорчи, го караше да бъде търпелив и любезен.

— Хубаво беше, господин граф. Най-много се радвам, че ми поверявате ключовете. Доста свободни часове ще прекарам там.

— Остава да помислите, че сте омагьосана принцеса, която очаква своя красив принц да я спаси.

Тя енергично поклати глава.

— Не улучихте. На кулата съвсем не съм мечтала.

Той я погледна със сдържана нежност.

— Предизвиквате любопитството ми с този сън. Ще ми го разкажете ли?

— Някой ден и това ще стане.

— Съжалявам, че не мога да ви покажа пръстена, който е загубен.

— Да, и аз съжалявам.

Той се усмихна.

— Бих искал да знам кой ви е описал пръстена. И от къде знаете, че моята покойна жена имаше навика да слага една си плитка около врата.

— Ще ви разкажа съня си едва когато го разтълкувам. До тогава не ме питайте за това!

— Е, обещавам.

Влязоха в преддверието на замъка. Зад една колона се бе спотаила контеса Беата и ги дебнеше с примряло сърце. Когато в спокоен разговор преминаха вестибюла, и минаха покрай контесата, тя въздъхна с облекчение. Отпусна се съкрушено на един стол; краката й не я държаха мече.

Графът се сбогува с Гризелдис и Гилда. Имаше работа в кабинета си.

Гризелдис хвана Гилда за ръка и отидоха в стаите на графинята.

Безшумно влизаха от стая в стая. Гризелдис разпитваше детето за майка му. Гилда обаче нямаше ласкави спомени за своята майка. Послушно вървеше с възпитателката си, озърташе се, сякаш се боеше да не срещне покойната. В стаите още тегнеше лекият парфюм, който си е слагала графинята.

Най-после се озоваха в спалнята. Гризелдис се огледа изумена. Да, това беше стаята, която й се яви насън, с всичките подробности и мебелировката. Ето ги художествените тапети на стените, дъската и пластирите. Ето и леглото, в което бе видяла да лежи графинята. Небесносинята коприна на тавана светлите мебели, които контрастираха на тъмните тапети. Ето и нощната масичка до леглото. Всичко, всичко беше, както в съня й.

Тя се приближи до нощната масичка. Не видя картина с рамка, подобна на другите; нямаше и пукнатина, която да подсказва съществуването на таен шкаф.

И все пак Гризелдис така гледаше стената, сякаш се опитваше да проникне през нея. Тя си припомни как в съня й една ръка изникна от стената и хвърли трите топчета в чашата с вино. И изведнъж трепна. Там, на стената, на същото място, където в нейната стая бе поставена картината, забеляза три кръгли седефени листа, инкрустирани в тапетите. Мозъкът й трескаво заработи. Но Гилда вече се бе отегчила и дърпаше Гризелдис навън.

Възпитателката бръкна в джоба си и извади цветно стъклено топче, с което бе играла като дете. Бе взела топчето от багажа си, за да го подари на Гилда.

— Виж, Гилда, какво имам.

— Дай ми го, толкова е хубаво — плесна с ръце детето.

— Ще го получиш, но ако поиграеш с него.

Тя заведе Гилда в съседната стая.

— Ето тук, на дебелия килим се забавлявай.

Детето беше доволно и се заигра с топчето. Гризелдис се върна в спалнята. Отново продължи да проучва. Натисна най-горния седефен лист. Той не помръдна, натисна втория, но и той не поддаде. Вече по-силно натисна третия лист, той хлътна. Чу се скърцане и дървеният квадрат тихо се отмести. Беше врата за също такъв шкаф, подобен на онзи горе.

Шкафът беше празен, с остроъгълна форма. Най-широката страна беше почти метър.

Младата жена се наведе и почна да чука по пода на шкафа. Стаите на кулата, според пресмятанията на Гризелдис, се намираха малко по-долу от тези на замъка. Подът на тайните шкафове навярно бе на едно ниво с тавана на стаите в кулата.

Ако предположението й е вярно, огледалото и килимът в златни рамки са пролуки, през които може да се проникне до тайните шкафове, а оттам — в спалните стаи на замъка.

С това откритие нейният сън доби странно значение. От тук през шкафа, се е подала ръката, която е сипала отрова в чашата с вино. Следствието установи, че след граф Харо само камериерката е влизала в стаята на графинята; наляла вино и излязла. Когато камериерката излизала, графинята седяла по нощница пред огледалото в будоара си. В същото време престъпната ръка незабелязано е сипала отровата в чашата. Никой не е влизал в стаята и графинята спокойно е изпила виното.

Убиецът с проникнал през кулата. На площадката за първия етаж имаше следа от дълга женска рокля, изтрила праха. Ключът е бил смазан с масло, за да не се чува щракането.

— Милостиви Боже, прости ми, ако подозирам невинни хора. Искам да разгадая тази тайна; да докажа невинността на господаря.

Тихо затвори тайния шкаф. Седефеният лист отново легна на мястото си.

Двадесета глава

Гризелдис подаде ключовете с усмивка:

— Благодаря ви, господин граф, че ми позволихте да видя тези стаи.

— Е, и какво? Отговарят ли те на вашия сън?

— Почти. Учуди ме модерната мебелировка — каза възпитателката, за да отклони разговора. — Хубава и с вкус подбрана, но все пак другите стаи в замъка ми харесват повече; обичам старинната мебел с нейната художествена изработка. На тези стари и дебели стени, дълбоки прозорци и кафяв паркет модерна мебел не подхожда.

— Аз съм на същото мнение, но жена ми не хареса старите мебели и ги изхвърли. Аз наредих да ги запазят и ако Гилда някога пожелае, ще ги върне отново на местата им. Между тях има предмети с голяма художествена стойност.

— А кулата? — попита Беата. — Намира ли тя поне малко милост във вашите твърде критични очи?

— Изгледът от кулата е великолепен, а стаите са наредени с вкус.

— Искам ключовете, Харо. Трябва да ги сложа на мястото им — обърна се контесата към братовчед си.

— Утре сутринта ще почне ремонт на стълбището. Когато ремонтът бъде завършен, ще дам ключовете на госпожица Фон Ронах. Тя иска по-често да се радва на изгледа от кулата. Нека има свободен достъп до нея.

— Нали стаите трябва да се почистят и проветрят?

— До вечерта всичко може да бъде свършено.

— Толкова ти е неотложен този ремонт? — запита контесата хвърляйки враждебен поглед на Гризелдис.

— Да, бих искал да стане бързо. Нека махнат леглата, те нарушават общата хармония в стаите.

Контесата разбра — цялата тази наредба е, за да се задоволи желанието на Гризелдис. Разтърси я страшна неприязън, знаейки към кого е насочена тази изключителна благосклонност. Какво ще търси възпитателката на кулата? С какво право се разхожда из стаите на графинята? Това момиче вероятно си мисли, че всичко му е позволено. Глупавата й самоувереност граничи с безочливостта. В името на нейните желания графът прави това, което за другите едва ли би направил.

Контесата бе обезумяла от ревност. Ключовете не бива да попаднат в други ръце, не!

— Сигурно ще ми се присмеете, господин граф, но в моя сън видях в спалнята на графинята таен шкаф. Знаете ли вие нещо за него?

Той поклати глава.

— Изглежда, сънували сте цял роман. Трябва да ви разочаровам. В Тройенфелз няма тайни шкафове и особено в тази спалня. Нали видяхте, че дървените тапети покриват стените?

— А в другите стаи не би ли могло да съществуват?

— Изглежда, решили сте да изкарате Тройенфелз романтичен замък. За да се успокоите, прочетете нашата фамилна хроника. В нея всяка стая на замъка е точно описана, както и всичко, което е преживял и изстрадал нашия род. Тази хроника е една обемиста книга. Беата я знае наизуст.

— Сигурно е интересно четиво?

— Беата беше много доволна, когато я прочете.

— Мога ли да се запозная с тази хроника?

— Ще я намерите в първия шкаф на библиотеката, до вратата.

Двадесет и първа глава

На другата сутрин Гризелдис се събуди с усещането, че е празник; чувстваше се толкова щастлива! Днес ще дойде барон Далхайм, ще подаде ръка на своя приятел и ще му каже, че вярва в неговата невинност.

Гризелдис облече светла рокля. Само така можеше да даде израз на своето празнично настроение. Траурното й облекло не подхождаше. Все пак отдаде дължимото на скръбта, като си върза черно шалче. Погледна се в огледалото и остана доволна от себе си.

Гилда още спеше, когато възпитателката влезе в стаята й.

— Сънливке! Слънцето вече те целуна, а ти още спиш.

Детето разтърка очи.

— Днес си с бяла рокля! Чудесно!

Гризелдис взе детето и го отнесе в банята. После го облече, среса косите му и отидоха на закуска. Граф Харо и контесата вече бяха на масата. Графът четеше вестника си. Беше в костюм за езда, току-що се бе върнал от обиколка из полето.

Настроението на Гризелдис се пресече, когато срещна осъждащия поглед на Беата. Закусваха мълчаливо.

— Ще дойдеш ли в междучасието при нас, татко? — попита Гилда на излизане от трапезарията.

— Ако ми остане малко свободно време, ще дойда — отвърна й графът.

— Пак ли ще обикаляте полето, господин граф? — Гризелдис съобрази, че барон Далхайм може да дойде, когато го няма.

„Тя се държи като равна с него, не като слугиня на дъщеря му“ — помисли си Беата и стрелна с поглед момичето.

Гризелдис не забеляза този поглед, но графът го улови. Той се учуди: имаше нетърпение във въпроса й, а инак беше сдържана и тактична. „Сигурно желае да ме види отново в павилиона“ — помисли той, изтръпнал от радост.

Вчера горе, на покрива на кулата, той много се изплаши, когато разбра, че Гризелдис е усетила тайната на сърцето му. Боеше се, че ще срещне студена резервираност, може би ще му загатне, че не бива да се надява на взаимност. За негово щастие, това не стана. Тя го поглъщаше с дълбокия си поглед, долавяше скритата й нежност.

— Днес няма да излизам повече, имам работа тук — рече графът.

Този ден не беше доволна от преподаването си. Погледът й постоянно бе отправен към замъка. Очакваше да види колата на барон Далхайм.

Колко мъчителна бе тази утрин! Ами ако баронът се е отказал? Гризелдис едва сдържаше тревогата си.

Приключи вторият урок, когато граф Харо излезе от замъка. Гризелдис първа го видя и обърна внимание на Гилда, която хукна да го посрещне. Той я вдигна на ръце. Тя го повлече след себе си в павилиона и той трябваше да седне.

— Ела, татко, Гризелдис ми разказва такава приказка! Искам и ти да я чуеш — каза Гилда и се настани на коленете му.

Гризелдис не искаше да започне с приказката, но той я замоли да стори това, а Гилда най-енергично предяви своите права, тъй като през часовете бе проявила голяма прилежност. И възпитателката започна приказката, която граф Харо слушаше по-внимателно от Гилда.

Когато тя свърши, той въздъхна шумно.

— Човек може да се вдетини, госпожице Фон Ронах. Разказвате чудесно. Вашите приказки пленяват. В едно обаче не съм съгласен с вас.

Тя го погледна въпросително.

— В какво не сте съгласен, господин граф?

— Вашата принцеса имала черна коса като абанос. Това не ми харесва. Принцесите винаги имат златни коси — като вашите. Когато идвах в павилиона и ви видях в тази бяла рокля, наистина ми заприличахте на принцеса. Аз съм готов да стана принцът, който освобождава принцесата. Досега мислех, че никой друг цвят не би ви приличал както черният. Но сега виждам, че бялото ви отива повече. Вие изглеждате превъзходно. Но аз съм само един отвратителен цар — жаба, който няма право да се домогва до красотата. Трябва да чака деня, когато ще хвърли своята грозна кожа, от която се плашат хората.

Гризелдис наведе пламнало лице и промълви:

— Бедният цар — жаба скоро ще бъде освободен.

— Не вярвам.

— О, татко, царят — жаба ще бъде освободен от царската дъщеря. Тя го запратила към стената и викнала: „Ах, че противна жаба!“ И хоп — пред нея се изправил красив принц. И те се оженили и веселбата продължава.

Той взе Гилда в обятията си.

— Този празник продължава цял живот, дъще. За принца и неговата принцеса.

Двадесет и втора глава

Граф Харо прие в работния си кабинет барон Далхайм. Една минута двамата се гледаха безмълвно един друг. Баронът бе блед и видимо развълнуван, впил очи в лицето на своя приятел, сякаш искаше да проникне в душата му. Чистият поглед на графа заличи и последното му колебание. Той пристъпи напред, протегнал ръце:

— Скъпи приятелю, ще ми простиш ли?

Граф Харо отговори.

— Да ти простя ли, Фриц? Ти ли ме молиш за прошка, ти, който доскоро не искаше да ме срещнеш?

— Тъкмо затова те моля да ме извиниш. Нищо не ме оправдава. Слушах повече майка си, отколкото собственото си сърце. И тя не вярва, че си виновен, но жените по-трудно се справят с подобно положение. И аз самият бях изгубил равновесие по време на процеса. А когато те срещнах в гората, някакъв бич ме шибна и побягнах. Много пъти се разкайвах за това! Отдавна бих дошъл при теб, ако не се срамувах от постъпката си. Най-после се осмелих и ето ме. Харо, моля те, подай ми ръка и да ми бъде простено!

Граф Харо слушаше потресен. Струваше му се, че от душата му се срутва скала. Бавно сложи ръката си в ръката на своя приятел.

— Ти ми причини голямо страдание, Фриц. От теб най-много ме болеше. Аз никога, никога не бих постъпил с теб така. Дори да бяха те осъдили, щях да вярвам, че си невинен и да застана на твоя страна. Това, че ме остави да рухна, беше по-лошо от присъдата на съдиите.

Баронът държеше подадената му ръка. Днес, когато погледна отново своя приятел в очите, съвсем не можеше да разбере постъпката си.

— Не знам как стана, Харо. Не вярвах, че си виновен. Тия разпити и разкарвания ме объркаха. Заблудих се за момент поради оная фатална стъкленица. Ти имаше право да накажеш жена си. Около процеса всичко така се натрупваше, че и аз самият не знаех какво да правя. Когато се опомних, вече не се съмнявах в теб. Казах си, че ти смело би понесъл последиците от една действителна вина, сам би се осъдил.

— Ти не знаеш колко много страдах, Фриц. Зад мен лежат няколко ужасни месеца. Аз си знам как ги понесох. Не се сърди, ако не те приех достатъчно сърдечно. Още не мога да свикна с мисълта, че ти отново заставаш до мен. Дойде в къщата на един презрян, който е останал без приятели.

— Всичко ще се промени, Харо. Както аз, така и други ще осъзнаят твоята честност. Аз здраво и вярно ще стоя до теб, Харо, както и моята годеница.

— Нима си сгоден?

— Да, за госпожица Тили фон Сарнов.

— Девойката, за която спомена миналата зима?

— Същата. Узнах от майка си, която няколко месеца прекара на езерото Гарда, че в хотела била и госпожа Сарнов с дъщеря си. Веднага заминах, за да видя Тили. Е, и какво? Поисках ръката й, тя даде своето съгласие. Сега е в Далхайм и скоро ще вдигнем годеж. Макар и да не те познава, моята годеница те поздравява най-сърдечно.

— Колко е великодушно от нейна страна!

— Да, тя е хубаво създание. Искаше да дойде с мен, но майка й я спря. Изпрати ме с много добри пожелания и с една поръка.

— Поръка?

— Да. Моята годеница научила, че една нейна приятелка, госпожица Гризелдис Фон Ронах, била в твоя замък.

Едва сега граф Харо предложи на барона стол. Вече разговаряха седнали.

— Госпожица Фон Ронах е възпитателка на дъщеря ми. Значи твоята годеница е нейна приятелка?

— Тяхното не е обикновено приятелство, а истинска дружба между две девойки. Те са отрасли заедно, заедно са ходили на училище. Моята годеница, както и цялата фамилия, са влюбени в нея. Знаеш ли, преди време госпожица Фон Ронах спасила от удавяне сестрата на Тили.

Очите на граф Харо светнаха.

— Никога не ми е говорила за това. Е, то е в характера й.

Баронът го погледна изпитателно.

— Изглежда, и ти имаш добро мнение за нея, както всички от фамилия Сарнов.

— Който я познава, може да има само добро мнение.

— Радвам се, че го чувам от теб. И така, както ти казах, моята годеница узнала, че госпожица Фон Ронах е в Тройенфелз и ми поръча да я поздравя от нейно име и да й отправя покана да посети Далхайм, докато е още тук.

— Разбира се. Госпожица Фон Ронах е господарка на себе си. Ще те запозная с нея.

— Да, на всяка цена. Но първо да си поговорим ние двамата. Толкова много неща имаме да си кажем. Майка ми също те поздравява. Тили вразуми и нея. От името на майка ми и годеницата ми, те моля да дойдеш вдругиден на годежа. Поканени са всички съседи, ще те види обществото.

Граф Харо поклати отрицателно глава.

— Не, Фриц, още не съм в състояние да сторя това. Голям жест от твоя страна е да ме въведеш сред гостите си. Но не е по силите ми да седя там и да понасям как ме гледат. Не мога и не го желая. Не искам да се натрапвам никому. Който иска да дойде при мен, ще намери пътя, както ти го намери. Толкова добре се почувствах от твоето посещение! Ако някога имаш свободен час за мен, от сърце бих се радвал да те видя в Тройенфелз. Кажи го и на майка ти. Целувам й ръка, задето е готова да ме приеме в своя дом. Моите уважения и за годеницата ти. Желая ви от все сърце щастие. Дано вашата женитба бъде сполучлива. Моята разруши живота ми.

— Благодаря ти, Харо. Няма да те увещавам повече.

— Извини ме, станал съм саможив. Мисълта, че някой може да ме погледне с недоверие, ме ужасява. Остави ме на съдбата, Фриц. Ако искаш да я направиш по-поносима, идвай при мен, когато можеш. И Беата ще се радва, тя също страда от самота. Видя ли я?

— Да ти призная, стори ми се много променена. Направо се уплаших от вида й. Дали е добре психически?

Графът мрачно го погледна.

— Който живее с мен, поема част от проклятието, което ми тежи. Те са толкова невинни, както и аз.

Двамата мъже си поприказваха доста. Най-после баронът помоли да го представят на госпожица Фон Ронах.

Излязоха в парка да се разходят. Гризелдис ги видя и сърцето й силно заби. Очите на графа светеха. Би стиснала с благодарност ръката на барона, задето изпълни обещанието си.

— Госпожице Фон Ронах, мога ли да ви представя барон Фон Далхайм?

— Имам една поръка за вас, милостива госпожице — каза баронът. Той, както и момичето, с нищо не издаде, че се познават. — Моята годеница, госпожица Тили фон Сарнов сега е с майка си в Далхайм. Днес на обяд пристигат баща й и Рут. Тили е узнала, че сте в Тройенфелз и ви моли да я посетите. Фамилия Сарнов ще бъде щастлива да ви види.

Гризелдис се поклони.

— Благодаря ви, господин барон. Моля, предайте им, че с удоволствие ще дойда. Някой следобед, нали, господин граф?

— Разбира се. Ще се радвам, ако се развлече малко.

— Аз нямам нужда от развлечение, но ще се радвам да се срещна с мили приятели. Ако нищо не ви пречи и ако позволите, господин барон, утре след обед ще дойда в Далхайм.

Двамата мъже се поклониха в знак на одобрение.

По този случай узнах неочаквано една тайна, госпожице Фон Ронах — каза графът с усмивка.

— Тя го погледна въпросително.

— Една тайна?

— Да, една тайна, която не ми бяхте поверили. Чух от барона, че сте спасили сестрата на годеницата му от удавяне.

Гризелдис се изчерви като уличена в лоша постъпка.

— Нищо особено — каза тя смутена.

— Позволете, госпожице, да кажа, че семейство Фон Сарнов съвсем не смята, че постъпката ви е неособена — каза баронът шеговито.

— За мен не представляваше трудност да спася Рут; аз съм опитна плувкиня — усмихна се тя.

— Но вие сте рискували своя живот, тъй като Рут в уплахата си се вкопчила за вас. Видите ли колко добре съм осведомен — каза баронът. — Не омаловажавайте заслугата си. Моята годеница ми описа случая много по-драматично и, простете ми, на нея аз повече вярвам, отколкото на вас — пошегува се баронът.

— Нека оставим тази тема, господин барон, за да не си противоречим повече — каза възпитателката.

Двадесет и трета глава

На другия ден Гризелдис замина за Далхайм. Контесата с неудоволствие научи, че графът е заповядал да пътува с новата му кола.

В Далхайм приеха възпитателката с радост. Рут се завтече насреща й и увисна на шията й. След нея дойдоха всички и я наобиколиха.

Представиха я на баронеса Далхайм. Възрастната жена хареса Гризелдис и я попита за Гилда.

— Трябва да я доведете в най-скоро време, госпожице Фон Ронах — помоли я настойчиво. — Граф Харо няма да ми откаже.

— Сигурно, госпожо — отвърна Гризелдис.

— Другия път ще вземете и малката контеса. Докато съм в Далхайм — каза и Рут.

Гризелдис обеща да изпълни желанието им стига графът да позволи.

Поканиха я да присъства на тържествата по случай годежа, но Гризелдис заяви, че би приела поканата само ако граф Харо и контеса Беата присъстват.

— Граф Харо не прие моята покана, но въпреки това аз отново го каня, каня и контеса Беата, както и вас, госпожице Фон Ронах. Дано графът промени решението си — забеляза баронът.

— Внуши му да дойде, Зелдис — побутна я Тили. — Искам да се запозная с тази интересна личност.

— Не зависи от мен, Тили. Навярно графът има основания да не дойде на празненствата.

— Но ти не бива да отсъстваш на моя годеж, Зелдис.

След чая Гризелдис се върна в Тройенфелз. Стори й се, че се връща в свое родно огнище. Гилда я посрещна ликуваща и бурно я запрегръща. Граф Харо гледаше така дъщеря си, като че ли искаше да я последва. Той бе завел Гилда на разходка, но момичето непрекъснато го питаше: „Татко, кога ще се върне Гризелдис?“ И той си помисли: „Тройенфелз се превръща в царство на сенките, когато нея я няма. Тук ли е — всичко грее.“

Когато Гилда отново видя до себе си своята млада възпитателка, извика:

— Още веднъж не отивай толкова далеч от Тройенфелз, Гризелдис. Без теб не е хубаво тук.

Гризелдис погледна граф Харо. Очите му потвърждаваха думите на Гилда.

— Ето че и дъщеря ми го е разбрала: слънцето отсъстваше от Тройенфелз — каза го съвсем тихо.

Тези думи я изпълниха с приятното чувство, че е в свой дом. Тук я обичаха, не можеха без нея. Тя предаде поздравите и каза, че баронесата моли да заведат Гилда в Далхайм.

— Много благодаря на баронесата, че се интересува от Гилда.

— Ако позволите, господин граф, да идем в края на седмицата с Гилда? Рут Сарнов иска да се запознае с нея.

— Както решите, нямам нищо против — графът подаде един плик за Гризелдис. — За вас, от „Св. Мария“. Адресът е написан от майка Анна.

— Как тежи! Пълен е с писма. Те са практични, милите жени, така спестяват излишни разходи.

— На всички ли ще отговаряте? — запита я с усмивка графът.

— Не, ще пиша едно дълго писмо до всички. Дванадесет страници трябва да изпълня.

— Че какво толкова ще пишете за Тройенфелз?

— Имам много материал, господин граф.

На вечерята граф Харо поднесе на контеса Беата и Гризелдис поканите за годежа в Далхайм.

— Трябва да приемеш, Беата. Време е да се събереш отново с хората.

— Ти ще приемеш ли поканата, Харо? — запита го тя.

— Не, Беата, аз не.

— Значи и аз я отхвърлям.

По лицето му се изписа недоволство.

— Това, че се отказваш заради мен от всякакво общуване не ми е приятно, Беата.

— Защо ми е потрябвало такова общуване, в което ти не участваш, Харо? Не мога да понасям хората, не се нуждая от тяхното внимание.

— И все пак би било добре да се поразвлечеш.

— Нямам нужда от тяхното общество.

Графът се обърна към Гризелдис.

— Тогава вие ще отидете на празненствата, госпожице.

Контеса Беата обидено вирна нос: значи и Гризелдис е поканена. Наравно с нея и графа?!

— Не мога, господин граф — каза момичето.

Очите на Харо просияха. Отказът на Беата му бе неприятен, отказът на Гризелдис го зарадва. Опита се да я разубеди в решението й, но тя удържа.

В неделя след обед Гризелдис и Гилда заминаха за Далхайм. Сарнови не можеха да се нарадват на малката контеса, най-много с нея се занимаваше Рут. Двете веднага се сприятелиха, обещаха си нови срещи. На връщане към дома Гилда не преставаше да говори за новата си приятелка.

Настъпиха отново спокойни дни.

Стълбата за кръглата кула бе ремонтирана, а стаите почистени. Контесата разместваше мебелите, търсеше изглежда, нещо. Беше нервна и раздразнителна. Слугите се чудеха как да й угодят. Често се стряскаше и озърташе.

— Моля напуснете кулата, докато я почистим. Тук нямаме нужда от вас — пъдеше тя възпитателката, която се опитваше да надникне в стаите.

Гризелдис се плашеше от жълтото измършавяло лице на контесата. Почистването бе изтезание за нея, в което вземаше доброволно участие.

Когато всичко бе свършено, контесата първа напусна кулата. Подпря се на отворената врата като тежко болна. По тялото й пробягваха тръпки, от челото й капеше студена пот, която тя с треперещи ръце изтриваше.

Контесата предаде на графа ключовете от кулата.

— Всичко е наред, Харо — каза тя и на Гризелдис се стори, че в думите й трепна облекчение.

Граф Харо няколко пъти бе видял възпитателката да се навежда над парапетите на покрива. Едва го сдържаше да не изтича до нея. Любовта му към Гризелдис с всеки ден ставаше все по-страстна. Болеше го, че никога не ще може да я има. Трескаво копнееше да я прегърне, а трябваше да я отблъсква от себе си; той бе престъпник, всички го презираха.

Гризелдис се измъчваше не по-малко от него, макар че нейната любов не допускаше страстта. Искаше да види графа освободен от тежкия товар, който притискаше душата му. Над това мислеше от сутрин до вечер. Залягаше да разгадае тайните на замъка, както и тайната около смъртта на графиня Алис. Любовта бе изострила съобразителността й, правеше я неуморна и решителна в нейното проучване.

Откакто получи свободен достъп до кулата, тя се мъчеше да налучка делфините с таен механизъм върху рамките на огледалото и ориенталското килимче, зад които мислеше, че се намират врати, свързващи кулата със замъка. Можеше да се закълне, че по този път е минала смъртоносната отрова, за да стигне до чашата с вино на графинята. Все по-ясно виждаше чия ръка е наляла тази отрова.

Това откритие я потресе. Изпълни душата и със страх идваше й наум да преустанови своите издирвания, защото я дебне опасност. Но все пак непреодолимото желание да докаже невинността на любимия човек не я оставяше на мира.

Още не бе успяла да открие делфина, от кои то зависеше решението на загадката. Всеки ден опипваше дърворезбата, търсеше пролука и задвижване.

С батерийка тя осветяваше вътрешността на шкафа в стаята. Насочи снопа лъчи към един ъгъл и видя дървена брава, която се подаваше навън. Отначало не и обърна внимание, но после я дръпна. Дръжката не поддаде. С усилие натисна, тя се задвижи и най-неочаквано подът на шкафа взе, че се обърна, изравни се с отвесната стена. Гризелдис неволно извика и се смути: наблизо живееше контеса Беата, би могла да я чуе. За щастие, делеше ги една стая. Откъм кулата тя видя контурите на някаква врата, изглеждаше доста дебела, без брава и без ключалка. Но все пак това беше врата, голяма колкото делфиновата рамка отвъд.

Гризелдис задиша неспокойно. Нейните предчувствия не я излъгаха. Но оттук вратата не можеше да се отвори. Това бе възможно само откъм кулата. Трябваше да открие делфина, който бе свързан с тази врата посредством механизъм.

Това откритие даде нова храна на нейните подозрения. Опита се пак да затвори пода на шкафа, ала не й се удаде, понеже нямаше дръжка. С помощта на нож Гризелдис можа да докара шкафа в първоначалното му положение.

Сутринта се събуди в шест часа. Искаше напрано да отиде в кулата и да поднови проверките си. Ако отиде веднага до осем часа има цели два часа на разположение. Толкова време не би могла да намери през деня. Пъхна в джоба си и една кутийка, в която имаше ножичка, ножче и игли, които евентуално биха й потрябвали. Тихо излезе от стаята си и се спусна по стълбището. В замъка цареше безмълвие. Само Хенрих вече бе буден. Извиваше килимите, за да бъдат изтупани. Гризелдис приятелски го поздрави. Той я погледна учудено.

— Рано сте станали, госпожице Фон Ронах.

— Боли ме главата, та ще изляза на въздух, Хенрих.

— Да, вън е приятно и ще ви се отрази добре.

След няколко минути тя стигна до кръглата кула. Отключи вратата, затвори след себе си.

Веднага влезе в стаите на първия етаж и се залови за работа. Пъхна карфица между стената и делфиновата рамка. Карфицата потъна в едва забележима с просто око цепнатина, която стигаше метър височина. На тази височина обаче, срещна препятствие. Гризелдис си помисли, че ключалката ще бъде на това място. Опипваше, натискаше и накрая един малък делфин потъна в стената. Чу се скърцане. Гризелдис отвори вратата. Тя беше много дебела и явно бе изпълнена с изолационен материал, който заглушаваше шума. Все пак вратата се плъзна безшумно. Гризелдис влезе в зиналото пространство. Забеляза, че и тази врата отвътре няма ключалка. Значи отвътре в никакъв случай не би могло да се отвори. Насочи лампичката към тавана и разбра: това беше подът на спалнята на графиня Алис. Най-сетне откри това, което търсеше. Една брънка от веригата, която би я свързала с граф Харо.

Известно време стоя като замаяна пред своето откритие. Освети с фенерчето най-острия ъгъл. Съгледа една малка подвижна преградка. Дръпна я настрана и таванът взе да се спуска, докато се прилепи до стената.

Гризелдис светна към тайния шкаф. Зърна контурите на врата, но ключалката не успя да стигне с ръка. Бе нужен стол, за да стъпиш на него и бутнеш вратата. Тогава би могло да протегнеш ръка към чашата на нощната масичка.

Гризелдис се върна в стаята и потърси стол. Погледна часовника си и видя, че е време да се връща в замъка. По-нататъшното издирване трябваше да отложи за следобед. Тя пак се върна в тайния вход и затвори отдолу пода на шкафа. Неволно изпусна фенерчето, то падна и освети пода на тайния вход. Гризелдис забеляза някакъв лъскав предмет. Наведе се и го взе. Беше пръстен, един странен по форма пръстен — същия, който бе видяла в съня си.

Излезе от тайния вход и безсилна се отпусна на една табуретка. Студени тръпки я побиха. Ето я сетната брънка от веригата — пръстенът дойде да потвърди съмненията й.

Не знаеше ли Беата, че е загубила пръстена по пътя на престъплението? Или не е намерила кураж да се върне, за да го потърси? Ето защо се противопоставяше на тършуването.

Гризелдис седеше бледа и безпомощна сякаш тя бе извършила престъплението. Не се съмняваше: Беата бе убийцата на Алис. Убила е графинята, защото е искала да заеме мястото на мъртвата.

Но как е узнала за този таен вход между кулата и замъка? Нима и тя случайно е попаднала на тази тайна, както и самата Гризелдис? Може би е прочела нещо за това във фамилната хроника? И Гризелдис реши да се запознае с книгата. Може би ще намери някои интересни подробности.

Всичко вече й се струваше обяснимо, само едно не можеше да разбере: как контеса Беата е успяла да вземе отровата, която граф Харо криел в писалищната си маса? Може би е издебнала, когато той е оставил отключено чекмеджето.

А контесата не е забелязала, че пръстенът е паднал от ръката. Не е разбрала къде го е загубила, но ето, намери се, за да проговори. Тя затвори тайната врата. Вече трябваше да се връща в замъка.

В преддверието едва не се блъсна в контесата.

— Къде ходите толкова рано? — попита Беата и страшните й очи пронизаха момичето.

— Излязох малко на чист въздух, боли ме глава — промълви възпитателката.

Беата я изпроводи с мрачен поглед.

„Ти беше в кулата, защо лъжеш? — едва не извика контесата. — О, как те мразя! Бих те убила!“ От гърдите й се изтръгна стон. Оцъклила очи, тя излезе вън, сякаш за да избяга от себе си, от собствените си мисли.

Гризелдис се прибра в стаята си. За щастие Гилда още спеше. Имаше на разположение четвърт час да се успокои. Седна на стола и сключи ръце в скута си.

„Велики Боже, помогни ми! Какво да правя? Как да довърша започнатото дело?“

Извади пръстена и започна да го разглежда. Като капки кръв блещукаха рубините. Какво да прави с този пръстен? Да го даде на контесата, за да не я обвинят в укриване на чужда вещ?

Ако й даде пръстена, контесата може да скърпи някакво оправдание. Не, не бива и да подозира даже, че пръстенът е намерен. Но Гризелдис не можеше и да го задържи: този пръстен я изгаряше. По-добре да каже на граф Харо какво бе открила. Но не бива! В своя гняв той може да провали всичко. А й оставаше да открие как контеса Беата се е добрала до отровата и как е разбрала, че има тайници. Трябва да мълчи още малко. Но пръстена — къде да го скрие? Тук, в нейната стая, не е сигурно. Кой може да гарантира, че в нейно отсъствие контеса Беата не претърсва вещите й?

Гризелдис сложи пръстена в една кутийка и я пъхна в пазвата си. Ето къде е най-подходящото място.

Погледна картината, която скриваше вратичката на шкафа. Но ако престъплението измине същия път, както и при графиня Алис? Контеса Беата я мразеше, както бе мразила и графинята. С прозорливостта на дивата ревност тя бе почувствала, че възпитателката е по дирята на оня, който бе извършил престъплението.

Контесата обича графа и от ревност е убила жена му, за да я замести. Няма ли да премахне и нея, щом се увери, че графът я обича? Гризелдис се ужаси: беше уж безстрашна и силна, а това предположение я накара да потрепери.

Страхът, че извършеното престъпление може да бъде разкрито, кара престъпника да върши нови престъпления. И Беата може да направи ново зло, ако няма друг изход.

„Ще вървя по поетия път. Щастието и спокойствието на граф Харо стоят над страха ми, струват повече от живота ми“ — мислеше си тя.

Смрачените й очи върнаха предишния си блясък.

Сега вече знаеше какво иска и какво трябва да прави.

Когато граф Харо влезе в стаята на дъщеря си, Гризелдис бе коленичила, за да й завърже небесносинята панделка. Графът погледна с тиха нежност тези две любими същества. Каква любвеобилна възпитателка на дъщери му беше Гризелдис Фон Ронах! С какво удоволствие Гилда би я приела за майка! Те вече бяха едно сърце и една душа. Би ли могъл да се обвърже с Гризелдис завинаги? Може ли с открито чело да вземе ръката й? Ако пред света неговата невинност не е доказана, пред себе си той е невинен. И Гризелдис го вярва. Не е ли глупак, задето потиска своя копнеж? Не може ли да предостави на нея да реши желае ли да стане негова жена или не?

Той се бореше със себе си. Как да даде израз на любовта си? Да я помоли да му стане жена? Ако тя се съгласи, животът му ще се промени.

Гризелдис се изправи пред него. Със смутен глас каза:

— Бих искала да ви помоля за един разговор, господин граф. Имам да ви съобщя нещо, но без свидетели. Дори не и тук, в замъка.

— Толкова ли е тайно, госпожице Фон Ронах?

— Да, господин граф. Бихте ли ми казали къде и кога можем да говорим?

Очите му искряха. Какво искаше да му довери?

— Ако нямате нищо против, може и в моя кабинет. Ще се погрижа никой да не подслушва.

— Не, не бива никой да подозира, че имам да приказвам нещо специално с вас.

— Тогава в павилиона? Ще пратим Гелда на поляната.

— Да, така може. Благодаря ви.

Веднага след закуска Гризелдис и Гилда, както обикновено, отидоха на урок в парка.

Гризелдис трябваше да прояви усилие да не се разсейва, като преподава. Тя неспокойно поглеждаше за граф Харо към замъка.

Най-после високата му фигура се появи иззад дърветата. Прекъсна урока. Гилда изтича да посрещне баща си. Ръка за ръка дойдоха в павилиона. Учителката прибираше книгите. Граф Харо застана до нея.

— Не бях спокоен, госпожице Фон Ронах, затова тръгнах по-рано. През ума ми мина какво ли не. Реших: иска навярно да напусне замъка — каза той.

— Не съм и помисляла подобно нещо. Друго ми тежи на сърцето.

— Щом няма да си отидете, значи всичко е наред — промълви той.

Тя се обърна към Гилда.

— Искаш ли пак да плетем венци, мила?

— О, чудесно! — плесна с ръце детето.

— Тогава трябва да набереш много цветя. Ето ти кошница, нареждай ги в нея. Да бъдат с дълги дръжки, имаш време. Потърси най-хубавите цветя.

Гилда грабна кошничката и побягна към поляната. Граф Харо седна до масата срещу Гризелдис.

— И така госпожице Фон Ронах, можем да говорим без свидетели. Никой не ще ни пречи тук. Не ме измъчвайте повече. Какво искате да ми кажете? Знам, че не бихте поискали този разговор без сериозни причини.

Гризелдис седна на мястото си. Масата остана между тях.

— Това, което ще ви кажа, е много важно за вас. Но преди да заговоря, моля ви да ми дадете честната си дума, че ще запазите в тайна, което чуете и видите, дори да ви се стори глупаво.

— Имате честната ми дума — отвърна графът.

Гризелдис се огледа — не, няма никой наоколо. Надникна в храстите около павилиона. После извади кутийката с пръстена от пазвата си.

— Изгубеният пръстен! — извика той изненадан и го взе.

— Същият ли, който покойната ви съпруга е подарила на контеса Беата и които тя е изгубила в деня на нейната смърт? — запита Гризелдис.

— Да, същият е.

— Ето тоя пръстен аз видях насън. Преди не съм го виждала.

Погледна я замислен.

— Чудно наистина. И как попадна у вас?

— Намерих го.

— Къде?

— Там, където моят сън посочи. Имам причини да не ви казвам това място засега.

— Уважавам тези причини, без да ги знам. Във всеки случай братовчедка ми ще бъде много доволна.

Гризелдис подскочи.

— Тя не трябва да знае още, господин граф!

— Но защо? — попита я той изненадан.

— Днес не бива да ви казвам… Да, господин граф. Моля да запазите пръстена и да не го показвате никому.

— Не ви разбирам.

— Още не съм в състояние да ви дам задоволителен отговор. Бих го скрила, но няма къде. Биха могли да го намерят у мен и тогава ще ме обвинят, че укривам чужда вещ.

Той се усмихна.

— И кой би могъл да ви отправи подобно обвинение?

— Вие не, господин граф. Но сам знаете колко лесно един невинен може да бъде озлочестен. Затова ви моля да пазите добре този пръстен.

— Добре, имате думата ми — каза той и грижливо прибра пръстена в джоба си.

— И не забравяйте, че никой не трябва да знае нищо за него. Дори неговата притежателка.

— Дадох ви моята честна дума. Но защо забулвате всичко в тайна?

— Насън вашата покойна съпруга ми показа този пръстен. По-рано не съм отдавала значение на сънищата, но този път… Една сила ме застави да търся.

Той я погледна замислен.

— Вярвам във всичко, което правите, колкото и странно да изглежда.

— Да, това граничи с чудесата. Казват, че душата на убития не намирала покои, докато убиецът не бъде заловен.

Чувствам, че над мен стои някаква сила, която ме кара да върша неща, които преди никога не бях вършила. Трябва да изпълня една задача, която още не е завършена.

— Но каква е вашата задача?

— Трябва да докажа вашата невинност, господин граф — каза тя с овладян глас.

Той я погледна с нежно доверие, наведе се над масата и взе ръката й.

— Едва ли ще успеете. Аз опитах всичко, за да хвърля светлина в този мрак. И кое ви кара да доказвате моята невинност?

— Не знам. Знам само, че докрай трябва да извървя пътя, по който съм тръгнала. И тоя път ще ме доведе до истината — каза тихо, но твърдо.

Той привлече ръката й към себе си. Тя неволно се опита да освободи ръката си, но той я държеше здраво.

— Не ме отбягвайте, скъпа Гризелдис. Дълго се борих със себе си, но вече ще ви призная: сърцето ми бие за вас, вашият образ изпълва цялото ми същество така, че забравям своята мъка. Отрекох си правото да протегна ръка към това щастие, но днес сутринта се запитах: „Защо не оставиш Гризелдис да реши може ли да стане твоя жена, готова ли е да понася заедно с теб каквото ти е отредила съдбата?“ Гризелдис, аз ви обичам от сърце.

Те се погледнаха в очите като хора, чийто души са устремени една към друга.

Гризелдис го изслуша, занемяла от щастие. Бе изгубила дар слово, само очите й проникваха в него и осветяваха сърцето му. Пое дъх и залепи лице в протегнатата му ръка. Колко хубаво бе да заспи, да забрави… Стоя няколко мига така със затворени очи, после изведнъж вдигна глава и впи огнен поглед в човека до себе си.

— Ще бъда искрена: аз ви обикнах още в ордена „Св. Мария“… влюбих се във вашия портрет. И когато за пръв път се изправих пред вас, вече знаех, че съдбата ми е решена; че моят живот има само такава цена, каквато вие бихте му дали. Моето съпричастие към вашата съдба, не бе нищо друго, освен любов. Цялото ми същество бе съсредоточено в едно — желанието да ви служа, да ви помогна. Поривът да защитя невинността ви омилостиви небето. Колко щастлива щях да бъда, ако можех да стана майка на Гилда, която обичам като свое дете. И все пак, да направите една крачка, за която може би утре ще съжалявате? Днес сте самотен и изолиран, за това аз представлявам нещо за вас. Но когато един ден се върнете във вашия свят, когато отново станете знатният граф Тройенфелз, който ще може да избира между светските красавици, тогава вече моето място ще бъде другаде… Няма ли да се разкаете, че сте избрали за жена бедната възпитателка на вашата дъщеря?

Той целуна ръката й с всеотдайна нежност.

— Моя приказна принцесо, защо мъчиш и мен и себе си?

Замечтана усмивка озари лицето й. Тази усмивка го очарова. Тя бе опиянена от признанието му.

— Обещавам — каза тя. — Аз съм ваша, мили мой.

Той хвана двете и ръце и няколко пъти ги целуна.

— Гризелдис, моя светлина, мое слънце — зашепна.

Двадесет и четвърта глава

— Госпожице Фон Ронах, бихте ли желали да отидете в кабинета на господин графа? Иска да говори с вас за уроците на малката контеса.

Гризелдис кимна утвърдително.

— Веднага ще отида. Иди в стаята си, мое дете, след малко ще дойда.

И тя целуна Гилда, която веднага се прибра в стаята си. Гризелдис влезе в кабинета на графа. Той стоеше прав до прозореца и я очакваше.

— Ела — хвана и двете й ръце с неудържима нежност.

— Дойдох по работа. Ще си отида колкото е възможно по-скоро. Моля покажете ми тайното чекмедже на писалищната маса, където сте държали отровата. След следствието то вече не е тайна.

Сериозността, изписана по лицето й, го порази.

— Не, но дори и да беше тайна, тя нямаше да е за теб, Гризелдис.

Той отиде до писалищната маса и натисна едно скрито бутонче. Чекмеджето се отвори. Младата жена погледна вътре. Там се намираше стъкленицата с увехналия венец, който тя бе свила на графа.

Той посочи венеца:

— Виж, надявам се твоят венец да обезсили проклятието, което ми дойде от тази стъкленица.

— Гилда всяка вечер произнася своята молитва на венеца.

Той кимна с глава.

— И тя гласи: „Дядо Боже, направи моя мил татко щастлив и горд!“ Мисля, че тази молитва вече дава своите благотворни резултати, скъпа Гризелдис.

— Чакам всички сенки във вашия живот да изчезнат. Мога ли да разгледам стъкленицата?

— Разбира се. По нея няма и следа от отровата.

Тя взе стъкленицата и почна да я оглежда.

— Пълна ли бе със смъртоносната отрова?

— Когато я купих — да. После, когато я показах на жена си и приятеля си, беше ето до тази черта. Оттогава не я и погледнах до момента, когато я предадох на следователя. Тогава тя беше пълна само две трети.

— Значи междувременно някой е отлял от отровата?

— Да, но кой?

— Количеството, което липсваше, достатъчно ли е да убие човек?

— Съдържанието на цялото шише е достатъчно да погуби сто души. Две капки от него стигнаха, за да отровя без всякакви болки едно старо ловджийско куче. Можете да попитате контеса Беата, тя присъства на тази сцена.

— Кога беше това? Преди да покажете стъкленицата на графинята ли?

— Преди това.

— И вие смятате, че графиня Алис е взела от отровата? Как е отворила това чекмедже?

— Много съм мислил над това… докато случаят ме наведе на една следа. Моля идете за малко в съседната стая, до вратата. Оттам погледнете в това огледало.

Той я отведе в стаята и се върна в кабинета. Отвори тайното чекмедже на писалището и остави вътре стъкленицата и увехналия венец. После се обърна и кимна на образа на Гризелдис, отразен в огледалото.

Тя се върна при него съвсем бледа.

— Издебнала ви е, когато сте отваряли чекмеджето.

— Да. И това е единственият укор, който мога да си отправя в случая, че не съм опазил тайната от шпиони. Сигурно моята жена не е намирала покой, докато я узнае. Издебнала ме е същата нощ, когато показах стъкленицата. До смъртта й не съм отварял това чекмедже. Попитах Беата дали през онази нощ Алис не е напускала стаята си, но тя ми отговори, че не знае. Била извикана по някаква работа.

— Сега трябва да си отида. Благодаря ви.

Той я погледна усмихнат.

— Доволен ли е моят малък Шерлок Холмс от огледа.

Тя знаеше, че той не гледа сериозно на нейните старания да хвърли светлина в тази тъмна загадка, но сега беше доволна от това недоверие; по този начин му спестяваше излишни вълнения.

— Да, доволна съм — каза тя.

Той хвана ръката й, целуна я нежно.

— Довиждане на обяд — каза тя и излезе.

Мислите й трескаво работеха и все по-нататък и по-нататък тя разплиташе конеца, който скоро щеше да стигне до своя край, когато щеше да открие истинския убиец на графиня Алис.

Веднага след като Гилда си легна за след обедната почивка, Гризелдис отиде в библиотеката. Тя взе от посочения й от графа шкаф дебелата и подвързана с кожа хроника, чийто листа бяха пожълтели. Сложи я на масата и се зачете, без да сяда.

Страниците бяха изписани с различни почерци; началото на хрониката беше от 1220 година.

Първите страници прехвърли бегло. Търсеше името на граф Ханс Йоханес фон Тройенфелз, който построил кръглата кула. По-рано в хрониката не би могло да се спомене нищо за тайната връзка между кулата и замъка.

След кратко търсене намери това име: граф Ханс Йоханес фон Тройенфелз, роден на 19 октомври 1614 година, умрял на 13 януари 1678 година. Гризелдис бавно започна да чете това, което самият граф Ханс Йоханес бе записал със собствената си ръка. Кулата била построена за алхимически и астрономически изследвания и наблюдения на графа. Той решил да си устрои това спокойно място за работа, без да бъде смущаван дори от любимата си съпруга. Затова кулата била съвсем изолирана без връзка със замъка. Но жена му била огорчена от постъпката му. И той отстъпил — накарал да отворят два входа през дебелите стени за връзка между замъка и кулата. Тези входове обаче така се затваряли, че младата съпруга лесно не можела да го намери, за да смущава заниманията му. Но иззад вратите той можел да разговаря с нея. Хроника съобщаваше: „Понякога в тези скрити кътчета разменяхме някоя и друга целувка с жена ми, макар тия целувки да бяха доста мъчни, щото аз трябва да стоя прав върху стол, за да мога да я прегърна.“

Тук свършваше страницата. Гризелдис я обърна, задъхана от любопитство. Следваше това, което търсеше: описание на скритите шкафове в стената и тайните врати.

Ала по-нататък фразата се прекъсваше и повече не се говореше за кръглата кула. Гризелдис запрелиства отново, прочете последните думи и обърна пак страницата.

„Тук липсва нещо — помисли си тя. — Няма го описанието на тайните входове“. Погледна между страниците: там имаше следа от откъснат лист. С ножче бе изрязана важна част от хрониката.

Кой бе откраднал подробностите за тия тайници? Не са ли същите ръце, които наляха отрова в чашата на графинята? Ръцете на Беата?

Би било опасно от нейна страна. Откъсването на този лист би било сериозна улика против нея. Тя е прочела хрониката от начало до край. Разбрала е за съществуването на стенните отвори и се е възползвала в името на престъпното си намерение.

Изведнъж вратата се отвори с трясък. Влезе контеса Беата. Гризелдис нададе изплашен вик.

— Какво правите тук? Кой ви позволи да пипате хрониката? — попита тя.

— Господин графът — отвърна Гризелдис, като се опита да запази хладнокръвие.

— Ах, господин графът! Не намирате ли, че той твърде много ви позволява? Странно какво доверие е оказал на една обикновена възпитателка в дома му. И как би се отървал от глупавото ви натрапничество? Значи се интересувате от историята на тази къща?

— Да — отвърна Гризелдис, като призова всичката си гордост да бъде спокойна и твърда.

— Но вашето любопитство минава всички граници, уважаема госпожице. Хрониката на Тройенфелз е предназначена само за членовете на тази фамилия и моят братовчед не би трябвало да ви позволява без мое знание. И аз съм член на фамилията.

— Моля да ме извините. Щом вие не желаете това, няма да се ровя повече.

— Ще поговоря с графа за вашия интерес, а за сега книгата ще бъде заключена.

Контеса Беата грабна отворената книга, хвърли един поглед и забеляза на кое място е отворена. Лицето й придоби страшно изражение. Гризелдис побягна от уплаха. Стори й се, че контесата бе готова да я халоса с дебелия том. Тя наистина направи едно движение, сякаш да замери с книгата Гризелдис, която обаче бе вече избягала.

Контесата рухна на едно кресло; книгата падна на земята. Жената дълго седя, сякаш търсеше сили, за да се изправи. Най-после затвори книгата в шкафа и произнесе през тежка въздишка:

— Безполезно е вече.

На лицето й бе изписано каменно спокойствие и някаква сурова решителност.

Сутринта се бе уверила, че братовчед й обича Гризелдис Фон Ронах. И тя е безумно влюбена в него. Омразата й избуя неудържима и смъртоносна; тя не би се спряла пред нищо, за да отмъсти. Излезе от библиотеката и се насочи към кабинета на граф Харо.

— Искал си да говориш с мен, Харо? — каза тя с пресипнал мъртъв глас.

— Изглеждаш много разстроена?

— Да не говорим за това.

— Беата, много съм загрижен за теб. Бих искал да ти помогна. Правя ти едно предложение. Твоето пребиваване в Тройенфелз не ти се отразява добре. Затова ти предлагам да отидеш другаде. Можеш да се заселиш, където пожелаеш. С удоволствие ще ти отпусна една по-голяма сума, ще ти изплащам годишна рента. Може би ще избереш някой голям град. Расла си в град, там ще имаш развлечения. Естествено аз не снемам грижата от себе си.

Говореше й, обзет от неприятното чувство, че й причинява болка. Но по-добре е да стои по-далеч от него.

Беата се взря в него с помрачени от болка очи.

— Ти, ти ме прогонваш от Тройенфелз? Посочваш ми вратата?! — изтръгна се глухо стенание от гърдите й.

Той взе ръката й: тя бе леденостудена, безжизнена.

— По-добре е да си отидеш, Беата. Тежи ми, като гледам как страдаш — каза Харо, покъртен от израза на очите й.

Изведнъж тя се хвърли в краката му, грабна ръката му и я целуна.

— Харо, имай милост! Аз те обичам! Аз загивам от тази любов!

Той й помогна да стане от пода; тя опита да се вкопчи отново в него, но той не й позволи.

— Дълбоко съжалявам, Беата. За това и трябва да си отидеш. Не мога да ти помогна. Никога не съм направил каквото и да било, за да събудя тази любов. Бедна Беата, иди сега в стаята си и обмисли моето предложение. Ако вземеш някакво решение, обади ми се.

Тя се изправи и се огледа така, както осъденият гледа палача си. Устните й мърдаха, искаше нещо да каже, но нито една дума не излезе от тях. После се обърна и напусна кабинета. В очите й гореше безумие. Отиде в стаята си. Легна на килима и простена като ранено животно.

Така лежа известно време, докато чу отваряне и затваряне на врата. Оттатък бе стаята на Гризелдис. Тя добре познаваше нейните пъргави стъпки.

Пропълзя до вратата, тихо я отвори и погледна. Гризелдис се спускаше по стълбите.

Див пламък лумна в очите на Беата. Да, ще я изпъдят от къщата на Харо, ще оставят да беснее у нея тази луда страст, да я изпепели… Добре, но тя няма да остави омразната руса магьосница да живее щастливо до него. Ще я погуби, ще я повлече след себе си към дъното, защото застана между нея и Харо.

Пристъпи към прозореца и погледна навън. Долу минаваше тя, русата магьосница. Отиваше към кулата. Какво търси постоянно там? На покрива рядко се качва. Значи стаите в кулата я привличат.

„Тя ме шпионира! Е, значи търси своята гибел. Няма да доживее да победи.“

И когато Гризелдис изчезна в кулата, Беата събра всичките си сили и тръгна след нея.

Гризелдис отключи вратата и бързо заизкачва стъпалата към стаята на първия етаж. Със сигурност напипа отбелязания с молив делфин, натисна го, тайната врата се отвори и тя влезе в кухнята. Искаше да свали пода на тайния шкаф, преди да вземе стола и да се покачи на него.

С фенерчето светна вътре, за да стигне подвижната преградка. Когато подът се спусна, тя забеляза, че контеса Беата влиза в стаята. Идваше към нея с обезумял, страшен поглед. Гризелдис се озова затворена; не бе успяла да излезе.

С искрящи от омраза очи и с налудничав смях контесата удряше с юмруци по вратата.

— Сега ще ме оставиш ли на мира, руса чародейке? Шпионирай ме пак! Вече сме квит. Ще останеш завинаги вътре.

Контесата погледна през притворената врата на кулата. Никой не я бе видял нито когато влезе, нито когато излезе от кулата. Заключи вратата, а ключа хвърли в трънливия храсталак. Там той можеше да лежи до второ пришествие. Каменно спокойна, по околен път се прибра в замъка. И тук никой не я видя.

Оттегли се в стаята си. Позвъни и когато слугинята се показа на вратата, нареди:

— Не се чувствам добре. Никой да не ме безпокои. Една по-дълга почивка ще ми подейства добре. В случай, че заспя, ще ме събудите едва утре сутринта. Ако графът ме потърси, кажете му, че може да ме види утре. Предупредете Анриет. Тя трябва да облече Гилда, когато се събуди. Госпожица Фон Ронах взе позволение от мен да излезе. Мисля, че е в Далхайм и ще се върне чак за вечеря. Кажете това на господин графа, но само ако се заинтересува. Разбрахте ли?

— Да, милостива контесо.

— Добре, вървете!

Останала сама, Беата заключи вратата. След това пристъпи към писалищната маса. От пазвата си извади сребърна верижка, на която висеше малко ключе. С него тя отвори една бронзова касичка, която криеше в писалището.

Когато я отвори, отвътре се показа завито в памук кристално шишенце. То съдържаше някаква безцветна течност с опалов оттенък. Това шишенце контесата вдигна срещу светлината и изтръпна. Зъбите й затракаха като от най-силен студ. Изведнъж й се счу нещо. Какво беше?

Не крещеше ли някой от ужас и отчаяние? Не, сторило й се е. Наоколо беше тихо. Стените са непроницаеми, вратата е дебела, запълнена с изолиращ всеки шум материал. Не, никакъв звук не може да се чуе.

Тя постави шишенцето пред себе си на масата. „Ще стигне да убие цяла дузина хора, какво остава до мен“ — помисли тя.

С безжизнени ръце извади фибите от косите си. Като черни змии се плъзнаха плитките върху раменете й. Тя ги разбърка и с омраза зашепна:

„Черни, твърди и грозни. Той обича златнорусите коси. Чародейката носеше венец от живи цветя в косите си. Е, да го носи и на оня свят. С нея е свършено“.

Двадесет и пета глава

Гилда плачеше за Гризелдис. Графът също би се присъединил с удоволствие към нея. Гризелдис бе изчезнала. Къде? Той изведнъж почувства колко пуст и безсъдържателен е животът му без нея.

— Какво да правим, Гилда? Днес трябва да прекараме без госпожица Гризелдис. Но тя ще се върне. Успокой се! — утешаваше той дъщеря си.

След чая той предаде Гилда на Анриет и се опита да работи. Не, не можеше да върши нищо, не го свърташе на едно място. Ослушваше се да долови стъпките на Гризелдис.

— Тръгвам за Далхайм! — скочи той. — Трябва да я срещна, как ще мине сама през онази гора.

Оседлаха коня и той се метна на гърба му. Никъде не срещна Гризелдис. Стигна до самия замък Далхайм.

Известно време стоя скрит между дърветата и гледаше към господарската къща. За щастие видя барон Далхайм да излиза от портите. Граф Харо изсвири тихия познат сигнал. Баронът погледна по посоката, от, където дойде звукът. Граф Харо му направи знак с ръка и баронът тръгна към него.

— Най-после се реши да дойдеш у нас?

— Не идвам на гости, Фриц. Госпожица Гризелдис Фон Ронах идвала ли е днес в Далхайм?

Баронът го погледна учуден.

— Не, Харо, не е идвала у нас. Но какво ще търси тук?

— Не знам, Фриц. Съобщиха ми, че госпожица Фон Ронах поискала позволение от Беата да отсъства и тръгне за Далхайм. Това ми се стори странно, понеже без мое позволение тя не излиза от Тройенфелз. Защо е тръгнала пеша, когато имам кола?

— Странно наистина — въздъхна баронът.

— Искам да ти призная как стоят работите, Фриц. Госпожица Фон Ронах се въодушеви от желание и вяра да докаже моята невинност. Изглежда, че тя има някакви улики, които още не ми е поверила. Трогателно е нейното старание, но страх ме е, че и тя не ще открие това, което толкова много прозорливи хора се опитаха да разберат. Трябва да знаеш, аз обичам това младо момиче и след дълга борба със себе си, реших да поискам ръката й. И тя ми призна, че ме обича, но не ми даде решителен отговор. Смята, че за сега не бива да се обвързваме. Бои се, че след като бъда реабилитиран, мога да се разколебая в намерението си да се оженя за нея, обикновената възпитателка. Няма защо да те уверявам, че каквото и да стане, аз ще я направя своя жена. Трябваше да й дам срок от четири седмици. Тя се надяваше да докаже през това време моята невинност. И ето изведнъж изчезна, сякаш в земята потъна. Мислех, че е дошла в Далхайм да те пита нещо…

— Напълно те разбирам, Харо, но за съжаление госпожица Фон Ронах не е идвала у дома. Казала е, че ще бъде в Далхайм, може би, за да скрие истинските си намерения.

— Имам чувството, че е изпаднала в беда.

— Изглежда, че госпожица Фон Ронах е много енергична млада жена, която добре знае какво иска. Няма защо да се безпокоиш за нея. Мисля, че тя много добре знае какво върши. Може би наистина ще успее да докаже невинността ти. Жените имат по-верен усет от нас, а любовта им помага да постигнат това, което нам се струва невъзможно.

— Иска ми се да е истина, Фриц. Ще препусна обратно към замъка.

— Позволи ми от сърце да те поздравя за чудесния избор. Мисля, че си извадил голям късмет.

— Да, уверен съм.

— И сега ще ти разкрия една тайна. Аз се запознах с госпожица Фон Ронах, преди да ми я представиш.

— Ти я познаваше?

— Да. Ще ти доверя нещо, което тя не би желала да узнаеш, но знам, че ще те зарадва. Тя много силно се застъпи за теб, накара ме да те потърся.

— Не може да бъде!

Баронът обаче разказа за срещата на Гризелдис и Тили в гората, където и той се запознал с възпитателката.

— Тили ми каза на връщане към дома: „Фриц, когато една жена толкова дръзко се застъпва за някой мъж, това значи, че го обича. Гризелдис е подарила сърцето си на граф Тройенфелз. Той трябва да е достоен човек, иначе Гризелдис не би го обикнала.“

Граф Харо се усмихна.

— Благодаря ти, Фриц. Да, Гризелдис не обича да говори за добрините, които прави.

— Надявам се, че това признание не омаловажава моето решение. Тя просто ми помогна да надвия моята нерешителност.

Графът му протегна ръка и пришпори коня.

Когато стигна замъка, първият му въпрос беше дошла ли си е госпожица Фон Ронах. Но никой не бе я виждал.

Влезе в стаята на дъщеря си. Анриет я бе сложила да спи, но Гилда не затваряше очи. Искаше Гризелдис и баща си. Той я успокои с несигурен глас. Стоя до детето, докато заспи; после тръгна да обикаля замъка. Нийде не съзря каквато и да било следа от момичето. Имаше предчувствието, че нещастието го дебне.

Угрижен се отправи към стаята на Беата. Не му беше приятно, че ще я смути; знаеше колко тежки часове преживява. Ала не можеше да чака.

Потропа на вратата, но не получи отговор. Изглежда, Беата бе дълбоко заспала. Или не искаше да отговаря, за да не го види още веднъж? Може би се срамуваше от признанието, което му направи. Той пак слезе долу.

Самотен седна на масата. Яденето не му се услади. Скочи и отново се заразхожда из стаите. Изведнъж му хрумна една догадка: Гризелдис навярно е напуснала завинаги замъка; по незнайни причини е отказала да стане негова жена.

Не, тя не би заминала, без да му даде някакво обяснение. Изпрати Берта в стаята на госпожица Фон Ронах. Може би е оставила някакво писмо? Берта се върна развълнувана.

— Не е напускала замъка, не е далеч — каза слугинята. — Не си е сложила нито шапка, нито пък е взела горна дреха. Всичките й неща са тук.

Графът въздъхна облекчено. Страхът, че Гризелдис може да е избягала от него, го влудяваше. Но къде бе отишла тогава?

Главата му се пръскаше от най-различни предположения. Изведнъж се сети за кулата. Може би е там? Дали не й се е случило някакво нещастие? Може да е паднала по стълбите и безпомощна, изоставена, да лежи там.

Изтича до кулата. Намери вратата заключена.

Обзет от тревога, той се върна в замъка. Може би е излязла на разходка в гората и там я е сполетяло някакво нещастие?

Вдигна на крак цялата прислуга. Слугите трябваше да вземат факли и фенери. Падаше нощ и графът се присъедини към търсачите. Да, нямаше съмнение: с Гризелдис се е случило нещо страшно. Тревогата му прерасна в отчаяние.

Часове наред претърсваха гората, ала не откриха следа от Гризелдис. Една част от слугите се върна към единадесет часа, а граф Харо с останалите се прибра към полунощ. Той беше толкова блед и сломен, че го съжаляваха.

— Някакво проклятие тежи върху мен и никога няма да бъда щастлив — скри лицето си в шепи. — Гризелдис, къде си?

Той не знаеше вече какво да мисли и от какво да се страхува.

Още веднъж отиде до стаята на Беата. Може би ще научи нещо от братовчедка си. Отново почна да блъска вратата, но отговор не последва.

Когато слезе долу, бе дванадесет часът. На стълбите го пресрещна Гролман.

— Моля ви, господин граф, бихте ли желали да дойдете с мен? — каза той възбуден.

— Какво се е случило, Гролман?

— Може би съм луд, господин граф, но искам да ви обадя нещо. Когато се върнахме в замъка след напразното търсене в гората, отидохме с Хенрих в стаята му. Трябваше да похапнем. Едва бяхме седнали, когато чухме тропане: три пъти се почука, после пауза, пак три пъти и пауза. Стаята на Хенрих е на долния етаж, точно под стаите на покойната графиня Алис. Чукането идваше положително откъм долепената до кулата стена. Отидохме в сребърната зала. Тук чукането се чуваше по-ясно. И си помислих дали госпожица Фон Ронах не е заключена в стаите на покойната графиня Алис.

— Но стаите са заключени, Гролман. Как би могла госпожица Фон Ронах да проникне там?

— И аз се попитах същото, ама защо да не огледаме. Господин графът може да дойде с нас в залата, да се увери.

Завариха Хенрих в сребърната зала.

— Пак се потропа — каза той.

Графът също се ослуша и също чу странното почукване. То идеше откъм граничещата с кулата стена. Граф Харо долепи ухо до стената.

Чу се трикратно потропване. Графът заудря по стената по същия начин: три пъти, пауза и пак три пъти.

Последва отговор, по-бърз и по-силен от преди. Граф Харо и двамата слуги се спогледаха. Графът потропа четири пъти — пауза — и отново четири пъти. Като ехо се повториха ударите оттатък.

Графът се изправи.

— Хенрих, остани тук и продължавай да подаваш сигнали. С Гролман ще се качим в стаята на графинята. Трябва да проследим от къде идва това загадъчно тропане — каза той блед и развълнуван.

Двадесет и шеста глава

Когато контеса Беата затръшна вратата на тъмното скривалище Гризелдис изкрещя от ужас. Тя изведнъж разбра, че това е опит да я погубят. Видя го в безумно святкащите очи на контесата.

Гризелдис си даде ясна сметка: контесата я бе обрекла на гладна смърт и задушаване.

Инак смела и непоколебима, тази мисъл смрази кръвта й. От Беата не можеше да очаква и капка милост. Тя вече знаеше, че тайната й е разкрита и престъплението й доказано. За да запази себе си, трябваше да премахне единствената жена, която можеше да потвърди вината й. Контесата я ревнуваше и така щеше да отстрани от пътя си своята съперница.

Гризелдис съзнаваше, че само чудо може да я спаси. Никой не можеше да чуе нейните викове и плач. Никакъв звук не проникваше от тази тъмница навън, за да й се притичат на помощ. Беата заключи кулата и едва ли някой ще се сети, че момичето е тук.

След като премина първият голям страх, тя се помъчи да открие някакъв начин да се спаси. Нищо не й идваше наум. Главата й се цепеше от напрегнатото мислене в тъмното и тясно скривалище.

„Трябва да опитам да отворя вратата на стенния долап откъм спалнята на графиня Алис. Но трябва да стъпя на нещо, за да стигна до ключалката.“

Няколко пъти опитва да се покатери по гладката стена, но все се плъзгаше надолу. Дишането й ставаше все по-тежко. Добре, че помещението бе тясно, но високо и въздухът не можеше да свърши лесно. Някога бе чела колко въздух е нужен на човек, за да оцелее. Дали ще й стигне кислородът, докато й се притекат на помощ? Ужас я обзе, почна да вика своя любим по име, сякаш той можеше да я чуе. Дълго вика тя, докато гласът й съвсем пресипна. Никой не я чу. Непрогледно беше около нея, но пред себе си виждаше страшните очи на отмъстителната Беата.

Неочаквано се сети за фенерчето, което бе в джоба й. Слава богу, поне ще освети своето нещастие.

Тъмницата й просветна. Освети наоколо стените и се изправи, за да опита още веднъж, дали ще може по някакъв начин да стигне ключалката. Би могла да се спаси, ако отвореше някак стенния долап.

Не й се отдаде.

Рухна на земята и зарида. Струваше й се, че започва да се задушава. Мислено взе да се сбогува с граф Харо, с Гилда, с леля Агнес и майка Анна. На всички пожелаваше нещо мило. И разбра: с нейната смърт невинността на графа не ще може да се докаже. Това извика на помощ всичките й жизнени сили.

„Не, няма да умра, не искам да умирам зазидана“!

Беше толкова млада и животът бе напред. Нима така нелепо ще свърши? Откога е в тази тъмница? Струваше й се, че са минали дни.

А Харо? Колко ли ще я търси! Видя неговото бледо и загрижено лице. Колко го обичаше тя! И започна молитвата си: Отче наш, който си на небето, да бъде волята ти. Помогни ми, Небесни Татко, помогни ми заради него!

И когато отново отпусна ръце, пак се докосна до фенерчето. То имаше здрава металическа кутия. Изведнъж й хрумна: защо не вземе да чука с него по дървената стена! Стените кънтят, когато се кове гвоздей в тях. Стените на замъка и на кулата са дебели, но тропането по-лесно може да се долови от викането й.

И тя заудря с кутийката на фенерчето по стената. Ослуша се, притаила дъх: тежката тишина я притисна още по-осезателно. Заговори високо със самата себе си, само за да чува нещо.

Да имаше поне часовник, за да знае откога е пленница. Още не усещаше глад. Значи не е минало много време, откакто е затворена тук.

Пак затропа. Тропането бе единственото средство, от което можеше да очаква нещо. Чукаше продължително, на равни интервали. Цялата й душа, изпълнена със страх и отчаяние призоваваше любимия. Всичко я болеше, поради неудобната й поза. И все по-слаба ставаше надежда, по-тежко дишането й, въздухът все повече не достигаше.

Когато бе загубила вече всякаква надежда и едва-едва почукваше от време на време, ненадейно дочу ответен звук.

Отново потропа и се ослуша. Отговор не дойде.

Тя бе дала знак за себе си и оттатък все пак чуха. Започна да крещи. Всичките и сетива бяха напрегнати. Вслушваше се примряла. Струваше и се, че нови сили прииждат в изнемощялото й тяло.

Нададе вик за помощ и в отговор чу мъжки глас, съвсем близо над нея. Не беше ли това гласът на Харо? Тя започна да повтаря през сълзи:

— Харо! Харо!

И дойде сигнал откъм стаята на графинята:

— Гризелдис!

Тя се смееше; плачеше, зовеше го.

— Харо!

Повдигна се на пръсти и затропа по стенния шкаф.

— Гризелдис! Гризелдис! Къде си?

Тя се смееше и плачеше.

— О, Харо, чуваш ли ме?! — викаше с пълен глас.

— Да, чувам те. Но къде си, мое бедно дете?

— Чуй ме, Харо. В стаята на графинята ли си?

— Да, мила.

— Тогава приближи нощната масичка.

— Вече съм до нея.

— Виждаш ли на стената над нея три кръгли седефени пластини?

— Да.

— Натисни силно най-долната. Но силно.

Граф Харо направи това, което тя поиска. За голяма негова изненада, отвори се един стенен шкаф.

Гризелдис светна с фенерчето си и протегна ръце към любимия. През пролуката той я видя като от прозорец.

— Милостиви Боже, какво ти се случи?

— Е, вече всичко е наред. Спасена съм.

Той потръпна като си представи на какви мъки е била подложена.

— Да не си контузена, Гризелдис?

— Слава богу, не!

— Но как попадна в тази дупка, за която нищо не съм подозирал? Случайно ли се озова в нея?

— После ще чуеш подробности. Първо ме извади. Искам да дойда при теб.

— Как да те освободя? Докато пробият стената, ще мине време. О, бедно мое дете, не мога да те поема.

— Иди в кулата, Харо. В стаята на първия етаж. Там има стенно килимче в рамка от дърворезбени делфини. На около метър разстояние от пода има един делфин, отбелязан с черно кръстче. Натисни го силно към стената, както направи със седефената пластинка. Ще се отвори една врата, която не мога да отворя отвътре. Моля те, побързай! Силите ми свършват. Контеса Беата се опита да ме убие.

— Гризелдис! — извика извън себе си графът.

— Да, мили! Защити ме от нея. Освободи ме! Тя ме заключи тук.

В дива болка Харо извика:

— Бедно мое дете, мила моя! Веднага ще те освободя. Не няма да те оставя сама.

Графът се обърна и извика:

— Гролман! Госпожица Фон Ронах е тук. Стой на стража и не пускай никого. Аз ще заключа вратата след себе си. Чуй, старче, госпожица Фон Ронах е моя годеница. И с нея са искали да направят същото, както с покойната Алис — графът не можеше да си поеме дъх от вълнение. — Бъди смела, Гризелдис! Гролман ще остане тук, докато дойда.

Тя кимна с глава. Краката вече не я държаха. Бавно приклекна на пода.

Граф Харо събра слугите; въоръжени с инструменти, те наобиколиха кулата.

— Госпожица Фон Ронах е заключена вътре! — извика той. — Трябва да разбием вратата.

С лост отместиха вратата. Граф Харо забърза по стълбите нагоре. Нахълта в стаята на първия етаж. С един скок се намери до рамката с делфините. Фенерът освети стената и намери черното кръстче.

Най-сетне вратата се отвори и той видя Гризелдис: лежеше на пода.

— Тя е в безсъзнание, господин граф! — рече Хенрих.

Графът внимателно вдигна на ръце Гризелдис. Понесе я навън, мина покрай слугите си, които гледаха уплашено.

Вън, на чист въздух, Гризелдис отвори очи.

— Ти си жива, нали? Жива! — извика графът и я притисна до гърдите си.

Момичето простена:

— Не ме оставяй на контеса Беата. Тя иска да ме погуби.

Той прошепна с болка:

— Не бой се. Тя скъпо ще си плати.

Гризелдис бълнуваше. Той я отнесе в замъка, грижливо я положи на един диван в предверието.

Хората, които бяха влезли заедно с него, учудено гледаха измъченото русо момиче. Гролман ги изтика навън и остави само Берта в стаята, за да се грижи за годеницата на господаря. А той изскочи пъргаво и след малко се върна с вкусни сандвичи. През това време Берта бе разплела косите на Гризелдис и я масажираше заради главоболието. Гризелдис се хранеше с апетит, без да откъсва влюбени очи от графа впил поглед в бледото й лице.

По негова молба тя изпи една чаша вино. След като се подкрепи по този начин, момичето помоли графа за разговор насаме. Гролман и Берта веднага излязоха.

Гризелдис разказа какво бе успяла да издири. Как стъпка по стъпка е вървяла към неговото пълно реабилитиране.

— Аз с удоволствие бих изследвала и начина, по който контеса Беата е взела отровата от писалищната маса; тя е убийцата на твоята Алис; искаше да убие и мен. Повече не смея да продължавам… Ти трябва да довършиш започнатото от мен — заключи тя.

— И всичко това направи заради мен?! Ако мога отново да изправя глава, завинаги освободен от тежкия товар, това дължа на теб. Но колко скъпо щях да заплатя моята спасена чест! Ти много изстрада, Гризелдис. Часовете, които прекара в този затвор, навярно ти се сториха вечност. Като си помисля…

Той целуна бледите й устни. Тя се притисна към него и сините й очи засияха.

— Страхувам се от контеса Беата. Когато затръшна вратата на онази тъмница, очите й горяха от омраза и ревност. О, тя е способна на всичко!

— Бъди спокойна, мила моя. Това нещастно същество повече няма да ти причинява неприятности. Тази вечер ще разчистя сметките си с нея. Едва сега разбирам защо не отговори на всичките ми тропания и викове. Тя не можеше да ме погледне в очите. Сега разбирам много неща, които по-рано не можех да разбера. Чудно ми е защо не почувствах никога подозрение към нея? Та как можеш да припишеш на една жена такова ужасно престъпление? Но да не говорим за това. Трябва да си починеш. Ще те заведа при Гилда. Там Анриет ще ти приготви леглото и ще ви пази и двете през нощта. Гролман ще е на пост пред вратата, докато прогоня тази престъпница.

Тя плахо го прегърна.

— А ти, ти какво мислиш да правиш?

Той я целуна по косите.

— Това, което отсега нататък трябва да се прави, не е вече работа за жена. Не бива за нищо друго да мислиш, освен за нашето щастие. Слава богу, пред него пътят е открит. Ела сега, мила моя. Можеш ли сама да вървиш? Имаш ли достатъчно сили? Иначе с удоволствие бих те взел на ръце.

Тя бавно стана. Коленете й още трепереха. Но вече можеше да се държи и подкрепяна от него, да стигне до стаята на Гилда.

В преддверието се трупаха развълнуваните слуги. Гролман им бе казал, че госпожица Фон Ронах ще бъде тяхната нова господарка и те се бяха стекли да я видят.

Всички впиха очи в младата двойка. Бледото момиче с милото лице и дългите златисторуси коси представляваше трогателна гледка. Графът вървеше изправен до нея, грижливо я подкрепяше. Берта тръгна след тях, за да бъде на разположение на Гризелдис.

Графът въведе Гризелдис в стаята на Гилда, целуна и ръка.

— Лека нощ, мила. Ще произнесеш ли молитвата на венеца?

Тя се усмихна.

— Да Харо. За теб и за мен.

Тя го хвана за ръка и го отведе до леглото на Гилда, която спеше.

— Колко е мила, Харо. Ние ще я обичаме, нали?

Той не се сдържа, прегърна я в присъствието на Берта и Анриет.

Двете жени се спогледаха усмихнати.

— Идват по-добри времена за Тройенфелз — прошепна Анриет.

Двадесет и седма глава

Граф Харо отново потропа на вратата, зад която мълчеше Беата. И този път не получи никакъв отговор. Тогава той извика:

— Ако не отвориш веднага, ще разбия вратата.

Никакъв отговор. Графът повика един слуга и му заповяда да отвори. Слугата изпълни нареждането му и блъсна с все сила вратата. Графът запали лампата и в миг се закова на място; Беата се бе проснала на килима; лежеше притиснала с ръка фотографията му към гърдите си.

Той се наведе: устните й бяха посинели, очите — изцъклени.

— Така е по-добре. Една контеса Тройенфелз не бива да умира от ръката на палача.

Потресен се изправи, отвърнат и погнусен.

— Мъртва е — каза той едва чуто.

Вестта за самоубилата се контеса гръмна в замъка. Слугите се трупаха на вратата. Графът съзря едно писмо, оставено на масата.

До моя братовчед граф Харо Тройенфелз

— Никой нищо не бива да докосва. Всичко да остане както си е — заповяда той и каза на слугата — Хенрих да пази на вратата.

Граф Харо се прибра в кабинета си. Телефонира в съда, обади се и на полицията. Помоли да изпратят следовател и лекар. После разкъса плика и зачете.

Мили мой Харо!

Позволи поне веднъж така да те нарече една жена, която те обичаше безумно. Когато четеш това писмо, аз не ще бъда вече между живите — на мъртъвците никой нищо не може да забрани.

Днес ми каза решението си: пъдиш ме, за да не бъда близо до теб. Моята любов ти посрещна с досада. За мен оставаше само един изход — смъртта.

Знам, че си влюбен в хубавата руса възпитателка на твоята дъщеря. Тя без труд постигна това, за което аз години наред се мъчих с разяждащ ме копнеж. Затова я мразя, мразя я със същата страст, с каквато обичам теб. И с която мразех преди твоята жена.

Да, аз ненавиждах Алис, защото те измъчваше и тормозеше с капризите си. Аз бих коленичила с благоговение в краката ти; тя те тиранизираше.

Знам, че искаш да направиш русата чародейка твоя жена, но и тя няма да постигне щастието, което бе отказано на мен.

Тя ще умре заедно с мен; не те давам на никоя друга жена, а най-малко на нея, макар да знам колко много я обичаш. Ти никога няма да узнаеш как е умряла. Ще изчезне от този живот като сянка. Няма да я видиш повече нито жива, нито мъртва.

Тя ме шпионираше, за да защити твоята невинност. Няма да допусна да ти окаже тази услуга. Аз самата ще го сторя. Чрез мен пак ще спечелиш честното си име, както чрез мен го изгуби. Много ме терзаеше това, че ти причиних толкова страдания.

Покажи това писмо на съдиите. То е моето предсмъртно признание. Изповядвам истината, че съм убийцата на графиня Алис Тройенфелз.

Откраднах отровата от тайното чекмедже на граф Харо. Вечерта, когато той показа стъкленицата на барон Далхайм и на мен, аз тайно го проследих. В огледалото на съседната стая видях как отваря чекмеджето, за да скрие вътре отровата. През нощта се вмъкнах в кабинета и отлях от течността в шишенце. Вече бях се убедила лично в качествата на тази отрова, когато моят братовчед отрови едно старо болно куче само с две капки.

От този момент трескаво търсех начин да се сдобия с тази течност, разбира се, отначало с намерение да сложа край на собствените си страдания, които бяха непоносими.

Но, когато видях как Алис все повече и повече измъчва моя братовчед, хрумна ми друго: защо да не умре тя, дето го прави толкова нещастен, а аз, която бих могла да го направя щастлив с моята любов?

Рисувах бъдещето си в блестящи краски. Какво щастие ще бъде, когато стана съпруга на моя братовчед! Мисълта да затрия графинята престана да ме плаши. Чаках само удобния случай. Трябваше всичко да стане така, че никой да не се усъмни, че графинята сама е сложила край на живота си.

И случаят не закъсня. Избухна грозна свада между двамата съпрузи. Алис беше виновна, Харо й се закани. Тогава пристъпих към решителни действия. През един таен шкаф в спалнята на графинята успях, без да ме види, да капна няколко капки отрова в чашата й с вино, докато тя се приготвяше за сън в будоара си. Тайната на тоя шкаф открих по много странен начин. Една вечер четях, както често ми се случваше, фамилната хроника и стигнах до едно място, където липсваше един лист. Той беше изрязан от хрониката. Точно този лист ме заинтересува. Прегледах всички стари писма и документи. Скъсаният лист излезе наяве.

Някой от нашите прадеди, кой знае по каква причина, го бе отрязал и прибрал в шкафа. На него намерих чертеж на стенния долап и като направих копие, унищожих оригинала. Никой след мен не трябваше да узнае тази тайна. Аз незабелязано успях да узная от самия граф Харо, последният граф Тройенфелз, че и не подозира за този тайник. Това ми даде възможност да изпълня своя план: да убия графиня Алис, без да падне върху мен каквото и да било подозрение.

На другата сутрин намериха мъртва Алис. Разчитах на това — констатират самоубийство, тъй като отровата е била излята във виното едва след като графинята е останала съвсем сама и никой не е могъл да дойде при нея. За съжаление излезе иначе. Обвиниха граф Харо. Бях извън себе си от страх и ужас, макар и да не се разкайвах за своята постъпка. Графиня Алис заслужаваше тази смърт. Но че моят братовчед бе заподозрян, ме влудяваше. При това, когато отивах в стаята на графинята, изгубих един пръстен, предполагам, близо до местопрестъплението. Не можех да се върна да търся този пръстен, не смеех, защото изпитвах ужас.

Ако бяха осъдили на затвор братовчед ми, щях да призная престъплението си. Но когато го освободиха по липса на доказателства, аз се отказах от намерението си.

Всичките си надежди възложих на самотата, в която изпадна моят братовчед. Надявах се да го увлека и вероятно щеше да ми се удаде, ако не беше дошла новата възпитателка. Тя скоро спечели сърцето му и аз трябваше да гледам как рухват надеждите ми за щастие, в името, на което извърших престъпление.

Прибави се и нова тревога: Гризелдис Фон Ронах започна да ме подозира и следи.

Тогава ме налегнаха страшни демони, беснееха в гърдите ми, тласкаха ме към ново престъпление. И когато се уверих, че възпитателката знае за моето деяние; че графът я обича безпаметно и аз повече няма на какво да се надявам — за мен стана ясно: трябваше да умра, но заедно с мен трябваше да иде там долу, в тъмното царство, и Гризелдис.

И аз я обрекох на смърт. Как я ликвидирах, никой не ще узнае. Вече съм отмъстена. Не моля за прошка, не се разкайвам пред графа; това, което изстрадах, е хиляди пъти по-страшно от това, което той изстрада. Той ме презря и с това разпали адски пожар в душата ми. Аз безкрайно любих и безкрайно страдах. Сега сама се наказвам с отровата, която отлях за себе си, и от която дадох на графиня Алис.

Който от вас е без грях, нека каже едно „Отче наш“ за моята бедна душа. Който много обича, нему трябва и да се прощава.

24 юли 1913 г.

Беата Дороти Клара

Контеса Тройенфелз

Граф Харо изпусна писмото от ръцете си. Ужас го обзе, когато видя дълбоката пропаст в тази женска душа. Може ли да го радва обстоятелството, че неговата невинност е вече доказана? Изповедта на тази нещастна жена помрачи душата му. Тръпки го побиха, когато помисли какво зло е кроила на Гризелдис. Ако не бе чул Гролман чукането и не бе обърнал внимание на него, Гризелдис вече щеше да се е задушила в онази килия.

Той не знаеше, че в последната минута на живота си Беата се бе разкаяла и бе извикала: „Спаси я!“ Ако знаеше, едва ли би я съдил толкова безмилостно. Нещо го тикаше към стаята на дъщеря му, където Гролман стоеше на стража. Дали Гризелдис спи? Как ще й се отрази ужасният кошмар?

— Спокойно ли е вътре, Гролман?

Прислужникът леко се усмихна. Той знаеше, че госпожица Фон Ронах е вече годеница на господаря му и му съчувстваше за преживените страхове.

— Господин граф, всичко е наред. Преди десет минути Анриет ми каза, че милостивата госпожица е заспала. Известно време е била будна, бълнувала е нещо там. Анриет й приготвила да спи до малката контеса и сега и двете, хванати за ръце, са в царството на съня.

Граф Харо сложи ръка върху рамото на верния стар слуга.

— Гролман, аз съм невинен. Госпожица Фон Ронах откри кой е убиецът на жена ми.

Гролман просълзен погледна господаря си.

— Мога вече всичко да си представя, господин граф. Слава богу, че чухме тропането на милостивата госпожица.

— Да, Гролман, за това ще съм ти вечно благодарен. Можехте и да не чуете чукането.

— О, ние имаме остър слух, господарю — каза прислужникът. — Слава богу, че навреме открихме всичко.

— Да, слава богу! Върви да почиваш, приятелю. Тази, от която пазех стаята, вече не е между живите. А полицията скоро ще пристигне.

Господарят и слугата слязоха в преддверието. Граф Харо отвори вратата. Вдъхна от прохладния въздух на хубавата на нощ. Небето бе осеяно със звезди.

След половин час пристигна полицейската кола. Истината излезе наяве. Граф Харо предаде писмото Беата. Следователите — а те бяха същите, които по-рано арестуваха граф Харо — му пожелаха здраве и щастие.

Двадесет и осма глава

Когато Гризелдис се събуди, Анриет й поднесе голям букет червени рози.

— От господин графа за милостивата госпожица годеница.

Тя скри пламналото си лице в още росните цветя. Гилда скочи от кревата и се хвърли в ръцете на Гризелдис.

— Ах, колко е хубаво, че си спала до мен… Да не си болна?

— Не, мило дете, жива и здрава съм.

— А къде беше вчера? Толкова плаках за теб!

— Загубих се в гората — каза Гризелдис, както се бяха уговорили с граф Харо. Гилда не трябваше да узнава нищо от тази ужасна история, за да не смутят крехката й душа. Ала Гилда подложи на истински разпит Гризелдис. Не беше лесно да се задоволи любопитството й. През това време Анриет приготви дрехите на Гилда. Граф Харо бе заповядат на цялата прислуга никой да не споменава нищо пред Гилда, нито пред госпожица Фон Ронах за станалото през нощта. Искаше да извести деликатно Гризелдис за смъртта на Беата.

Гризелдис и Гилда, облечени в бели рокли, слязоха на закуска. Граф Харо отдавна ги чакаше. Целуна ръка на Гризелдис, а Гилда взе на колене. Беше малко блед от безсънната нощ, но очите му блестяха от щастие.

Той постоя известно време с Гилда в обятията си, а Гризелдис държеше за ръка.

— Дете мое, трябва да бъдем достатъчно умни да задържим Гризелдис да не вземе да избяга, както вчера — каза Харо.

— Да, татко и вече няма да я пускаме сама в гората, че може да се изгуби отново.

— Знаеш ли какво ще направим, за да бъде винаги с нас?

— Какво, татенце?

— Ще я помолим да бъде твоя майка. Бива ли?

Гилда изгледа удивена баща си.

— Но как, татко? — запита тя.

— Много лесно. Гризелдис ще стане моя жена и… твоя майка.

Гилда плесна с ръце.

— И може ли така?

— Да, мило дете. Тя ще бъде твоя майка и моя жена.

— О, да побързаме да го сторим!

Гилда прегърна Гризелдис, а графът прегърна и двете. После тримата седнаха да закусват. Гилда попита:

— Ами леля Беата? Защо я няма?

Гризелдис пребледня. Графът стисна ръката й.

— Спокойствие, мила, аз съм тук. Беата замина.

Гризелдис го погледна въпросително. Той й направи знак.

— Да, замина далеч. После ще говорим за това.

Те бързо свършиха закуската и отидоха в парка. Днес нямаше да има никакви уроци. Граф Харо искаше Гризелдис да си отпочине няколко дни и да се успокои напълно. Гилда излезе във ваканция. Детето подскачаше щастливо пред баща си и Гризелдис. Графът хвана годеницата си под ръка и тихо й съобщи за трагичния край на контесата. Даде й да прочете писмото, което бе оставила. Сълзи потекоха от очите на Гризелдис.

— Защо има толкова нещастни хора? Не мога да й се сърдя, съчувствам й. Прости й, както и аз й прощавам. Тя сама се осъди и изкупи греха си.

— Ти си великодушна, мила. Оставаш вярна на себе си. Знаех, че ще й простиш. Ти си здрава, невредима и аз ще и простя също. Какъв ужас! Като си помисля как можеше да свършиш в онази страшна килия…

— Да не мислим повече за това, което е отминало. Бог беше милостив към мен и ме спаси. Нека бъде милостив и към Беата.

Гилда се пъхна между тях и започна да се гали. Баща й и Гризелдис я хванаха за ръце и тримата тръгнаха да се разхождат в тихата лятна сутрин.

Когато се върнаха, пред портата бе спрял конник — барон Далхайм.

— Слава богу, няма защо да питам дали сте здрава и жива госпожице — извика баронът и тръгна да се здрависва.

— Може да ми честитиш, Фриц. Госпожица Фон Ронах е моя годеница. Толкова неща имам да ти разказвам — каза граф Харо.

— Моите най-сърдечни благопожелания, приятели! Трябва да призная, че тръгнах насам неспокоен. Чух да се говори за нещастни случаи, полицейски комисии…

— Заповядай в кабинета ми, Фриц. През това време, Гризелдис, напиши писмо до ордена „Света Мария“.

Барон Далхайм поразен изслуша разказа на графа.

— Сега имам една голяма молба към теб, драги Фриц — подзе граф Харо. — Явно трябва да ускоря сватбата си с Гризелдис. Ти разбираш, не искам да бъде далеч от мен, пък и Гилда не може без нея. Докато се уредят формалностите, ще минат няколко седмици. Дотогава Гризелдис, като моя годеница, не бива да живее в Тройенфелз. Мислиш ли, че твоята почитаема майка ще има добрината да приеме моята годеница и Гилда в Далхайм до деня на венчавката?

— Разбира се, майка ми с радост ще ги приеме. Ето удава й се случай да изкупи своето поведение към теб досега.

— Тогава да отидем в Далхайм, за да я помоля лично. Слава богу, вече няма защо да заобикалям вашата къща.

— Чудесно! Радвам се, че лошото е зад гърба ни. По пътя ще минем през селото да подам телеграма до Тили. Мога ли да й съобщя за годежа?

— Разбира се, това вече не е тайна.

Барон Далхайм написа телеграмата. Тя гласеше:

Скъпа Тили,

Граф Харо Тройенфелз и Гризелдис фон Ронах сгодени! Умна Тили! Благодарение страданията на Гризелдис невинността на граф Харо безспорно доказана. До сватбата Гризелдис е в Далхайм. Подробности в писмо.

Твой Фриц

— Така — каза той доволен. — Тили никога не би ми простила, ако й обадя, макар и един час по-късно тази новина. Тя иска всичко да узнава на часа.

Двамата мъже се метнаха на конете си и заминаха.

Гризелдис отиде да довърши своите писма до майка Анна и леля Агнес.

На майка Анна тя подробно съобщи всичко, което се бе случило, и я помоли да покаже това писмо и на леля Агнес, а на жените в приюта да предаде каквото намери за добре. Но преди всичко да им съобщи за нейния годеж.

Писмото до леля Агнес беше значително по-късо. То гласеше:

Златна лельо!

Твоята Гризелдис е вече годеница на граф Харо фон Тройенфелз. Как стана това ще узнаеш от писмото, което написах на майка Анна. На теб ще кажа само, че съм неизказано щастлива. Моят годеник утре или вдругиден ще дойде в манастира, за да поиска от теб ръката ми. Той се радва, че ще се запознаете, моя мила лельо, и ще може да поздрави лично майка Анна. Естествено ти ще трябва да го запознаеш с всички мои нови майки от приюта, за да получи благословия. Годеникът ми не иска нашата сватба да се забави, но трябва да се изпълнят някои формалности. Ще се венчаем към средата или края на септември. Дотогава ще остана в Далхайм под покровителството на баронеса Далхайм, която, както знаеш, е свекърва на Тили фон Сарнов. Понеже Тили ще се венчае през октомври, ние двете ще бъдем съседки по имения.

Дъщерята на моя годеник и следователно моето скъпо дете ще бъде с мен в Далхайм. Ако идната седмица времето е хубаво, ние с нея ще дойдем в „Св. Мария“.

О, лельо, колко прекрасен стана моят живот! Да бе дочакал това моят стар татко! На добрия Бог благодаря от сърце. Скъпа лельо, годеникът ми иска ти да завършиш своите дни в замъка Тройенфелз. Ти с такава любов се погрижи за бъдещето ми, сега ще се преместиш в Тройенфелз час по-скоро. Завинаги ще останеш при нас. И така, стягай багажа!

Нашата сватба ще бъде отпразнувана много скромно. Условията не позволяват шумно веселие. Би трябвало да дочакаме годишнината от смъртта на графиня Алис, но аз нямам свой дом, а моят годеник и Гилда не могат без мен. Да, мила лельо, аз съм им толкова необходима — като животворно слънце — по израза на граф Харо. Това така ме радва, че забравям бедите, които преживях. Майка Анна и ти ще бъдете нашите единствени сватбени гости от моя страна. Ти ще останеш в Тройенфелз. Надявам се, че майка Анна пак, както преди, ще гостува в Тройенфелз. А скъпите приятелки от приюта мога една по една да поканя за по няколко седмици, за да им се отплатя за гостоприемството. За да не даде тази покана повод за недоволство ще хвърлят жребий по какъв ред да идват. Засега толкова. Моята Гилда кипи от нетърпение.

Поздравява те и те целува с най-вярна и нежна любов:

Твоята щастлива Гризелдис

Двадесет и девета глава

Баронеса Далхайм най-сърдечно прие Гризелдис и Гилда. Граф Харо отиде в „Св. Мария“ и оттам се върна с много сърдечни поздрави за своята годеница.

На 20 септември Гризелдис Фон Ронах се венча без излишен шум за граф Харо Тройенфелз. Гости бяха само фамилията Сарнов, барон Далхайм и майка му, леля Агнес и майка Анна. Обсипаха ги със сърдечни пожелания и много приятели. Тези, които по-рано се бяха отрекли от него, сега се надпреварваха да засвидетелстват радостта си от пълното му оневиняване. Сякаш всички се бяха наговорили да се явят в срок от една седмица, за да се извинят, задето не бяха идвали при него, докато невинността му бе под съмнение. Всички вестници писаха какво се бе случило в замъка Тройенфелз. Гризелдис и граф Харо бяха неизразимо щастливи.

Сутринта преди венчавката Гризелдис, Гилда и баронеса Далхайм дойдоха в замъка Тройенфелз. По молба на граф Харо баронеса Далхайм се погрижи за булчиния чеиз, който бе изложен на показ. Чеизът бе достоен за една графиня Тройенфелз. Гризелдис с трепет приемаше всичко, което идваше от графа. Преди да сложи сватбената рокля, миртовия венец и булчинското було, тя отиде, в залата на прадедите с хубав букет. Застана тихо пред портрета на графиня Алис и остави цветята. От рамката я гледаше изящно женско лице, в което художникът бе въплътил капризната прелест на характера й.

„Намери ли вече покой твоят дух, Алис? Благодаря за благосклонността ти към мен, за това, че ме задължи да докажа невинността на граф Харо. Ще се постарая да бъда вярна и добра майка на твоето дете; ще науча Гилда с любов да си спомня за теб. Своя грях ти изкупи с ранната си смърт. Навярно искаше да поправиш прегрешенията си, та за това ми се яви на сън. Бог да успокои духа ти!“

Така говореше тя на портрета. И преди да отдаде още един поклон на покойната, ярък лъч от септемврийското слънце падна върху лицето на Алис. На Гризелдис се стори, че графинята й се усмихна.

С олекнало сърце напусна залата на прадедите и отиде да я облекат. Когато след малко, под ръка, годениците се показаха пред гостите, от младата двойка се излъчваше такова щастие, че всички затаиха дъх.

Граф Харо и неговата млада съпруга заживяха в тишина и разбирателство.

— Понякога ме обхваща страх… толкова много щастие — каза му веднъж Гризелдис.

Той я привлече към себе си, погледна я в грейналите очи.

— Може би трябва да принеса някакъв голям дар, за да омилостивя боговете.

Но съдбата пожела друго.

Още не бе отминала и година, откакто Гризелдис и граф Харо се бяха оженили, когато избухна война. Тя въвлече повечето европейски страни в едно общо страдание. Като запасен офицер граф Харо трябваше веднага да се нареди под знамената. Гризелдис копнееше по него, държеше се мъжествено и очакваше завръщането му. Небето възнагради нейното търпение. Граф Харо премина през всички опасности и ужаси на пожара. Когато му се удаваше възможност, той си идваше в отпуск, за да види своята Гризелдис и малката си дъщеря. За Коледа на 1915 година се завърна в отпуск, изпълнен с трескаво нетърпение и копнеж. Насреща му идваше неговата млада жена. Тя беше малко бледа, но безкрайно мила и нежна. В ръцете си държеше бебе, завито в бели дантели. Това беше наследникът, невръстният граф Ханс Харо фон Тройенфелз.

Малката Гилда ликуваща скачаше около баща си.

— Татко, татко, аз си имам малко братче. Искаш ли да го видиш? Графът прегърна своето голямо щастие с двете си ръце: младата си жена и двете си деца. После той разказваше:

— Колко се страхувах за теб, мила. Когато Ханс се е раждал, аз се озовах под дъжд от куршуми. Нямах време да мисля за теб. Когато се върнах в траншеите с уморените до смърт войници, дадоха ми телеграмата от Гролман:

Графиня Гризелдис се сдоби със здраво момченце.

От радост изкрещях толкова високо, че всички ме изгледаха уплашени. Смеех се и крещях като обезумял под оръдейните залпове: „Хей, сине мой, поздравявам те!“

След като изтикахме неприятеля от страшния участък, аз поисках отпуск. И ето ме при вас, поел щастието в ръцете си. Моят син се роди в съдбоносно тежко време, моя мила Гризелдис. Толкова тревоги и страдания изпитах, че не можех да бъда при теб в критични часове. Но знаех, че леля Агнес и Тили са край теб. На Тили нося много сърдечни поздрави от съпруга й, който засега е здрав и вън от опасност.

— Слава богу!

Тя отпусна глава на гърдите му.

— Кога ще настъпи мир? Няма ли да свърши това ужасно шествие на смъртта?

— Само Бог знае… Чакат ни още тежки битки, но те ще минат. Все някой ден ще сложим ножовете си в ножниците и ще се приберем при семействата си. И отново ще бъдем спокойни и доволни.

Граф Харо взе своя син на ръце и го вдигна високо.

— Ще пораснеш истински мъж, сине мой. Оръдията пяха твоята приспивна песен!

— Искам да израсне щастлив човек, мили мой — каза Гризелдис.

Отпускарят въздъхна:

— Толкова щастлив, колкото е и баща му окрилен от твоята необикновена любов, моя скъпа Гризелдис.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.